Voltak már valaha magányosak?
Érezték már azt a sürgető érzést, hogy kapcsolatba kerüljenek emberekkel,
de úgy tűnt, nincs igazán senki, akivel kapcsolatba akarnának kerülni?
Vagy mikor péntek este másokkal szeretnének lenni,
de nincs energiájuk kimozdulni, így hát inkább otthon ülnek egész este,
Netflixet néznek,
és magányosabbnak érzik magukat, mint valaha?
Szörnynek érzik magukat olyan emberek között,
akiknél minden működni látszik.
Én így éltem meg a magányt.
Művész vagyok,
és úgy dolgozom fel az érzéseim, hogy megosztom őket a művészetemen keresztül.
Ha megosztjuk az érzéseinket valakivel,
aki megérti és osztozkodik ezeken az érzéseken,
akkor mély érzelmi kötődés alakul ki.
Ezért van az, hogy hiába vesszük körbe magunkat emberek százaival,
ugrálunk egyik jelölttől a másikig,
mégis magányosnak érezzük magunkat.
Azért, mert ezek a mély kapcsolatok nem alakultak ki.
Mindig is boldog gyerek voltam.
Szerintem nincs is olyan képem,
amin ne mosolyognék, nevetnék vagy viccelődnék.
És ez tartott olyan...
nos, még mindig ez a helyzet.
Sok barátom volt,
amíg fiatal felnőttként el nem költöztem egy másik városba,
mikor megkaptam első képregényrajzolói munkám.
És mint minden ambiciózus fiatal a világon,
minden energiámat a munkámba fektettem.
De ha a napi kapacitásunk kb. 90%-át arra fordítjuk,
hogy sikeresek legyünk a munkánkban,
akkor persze az már nem fér bele,
hogy az élet más fontos dolgaival is foglalkozzunk,
mint az emberi kapcsolatokkal.
Felnőtt korban már munka egy barátságot ápolni.
Következetesnek kell lenni a kapcsolattartásban.
Nyitottnak és őszintének kell lenni.
És ez számomra nehéz volt,
mert hajlamos vagyok álcázni az igazi érzéseimet azzal,
hogy mindig boldognak próbálok mutatkozni,
és másokat is igyekszem boldoggá tenni úgy,
hogy próbálom megoldani a problémáikat.
És tudom, hogy sokaknak fel lehetne ezt róni,
mert könnyű módja ez annak, hogy ne gondoljunk a saját problémáinkra.
Nem igaz?
Hm? Hm? Hm?
(Nevetés)
Rendben.
A fordulópont akkor jött,
mikor egy érzelmileg bántalmazó kapcsolatba kerültem
néhány évvel ezelőtt.
A párom elszigetelt másoktól,
és mikor elhagyott, magányosabb voltam, mint valaha.
Ez volt életem legnagyobb mélypontja,
de fel is ébresztett egyben,
mert ez volt az első alkalom,
hogy igazán éreztem, milyen a magány.
Sok művész a művészetén keresztül fejezi ki az érzéseit.
Végtelenül sok könyvet, filmet, festményt és zenét találhatunk,
amelyek telis-tele vannak a művészek igazi érzéseivel.
Mivel én is művész vagyok, ugyanezt tettem.
Megosztottam az érzéseim.
Segíteni akartam az embereknek, hogy megbirkózzanak a magánnyal.
Azt szerettem volna, hogy megértsék,
és a művészetemen keresztül átéljék
egy interaktív történet,
egy videójáték formájában.
A játékunkban,
amit "Sea of Solitude"-nak, "A magány tengerének" neveztünk el,
a főhős neve Kay,
aki annyira szenved a magánytól,
hogy a belső érzései,
mint a düh,
a reménytelenség és értéktelenség érzése
a felszínre törnek,
és ettől Kay szörnnyé változik.
A játék, vagyis Kay
valójában engem jelképez,
és azt az utat, amit bejártam, hogy leküzdjem a problémáim.
A játék Kay elméjében játszódik le,
tehát egy olyan világon haladunk át, melyet az ő könnyei áztatnak,
és az időjárás is úgy változik,
ahogy Kay hangulata.
Az egyetlen dolog, amit Kay magával visz,
az egyetlen holmija,
a hátitáskája.
Ez az a csomag, amit mindannyian cipelünk életünk során.
Kay nem tudja, hogyan dolgozza fel helyesen az érzéseit,
így a hátitáskája egyre nagyobb és nagyobb lesz,
amíg ki nem hasad,
és ekkor végre muszáj szembenéznie a gondjaival.
Történetünkben a magány több formáját mutatjuk be.
A társadalmi kirekesztés a magány leggyakoribb formája.
Játékunkban Kay testvérét zaklatják az iskolában,
ezért semmi mást nem akar csak elbújni és elrepülni.
Ezért egy hatalmas szörnymadárként ábrázoljuk, akit vastag köd vesz körül.
A játékosnak át kell haladnia az iskolán,
és át kell élnie, ténylegesen éreznie kell azt a fájdalmat,
amin Kay testvére is átment,
mert már hosszú idő óta senki sem hallgatja meg őt igazán.
De abban a pillanatban, hogy a barátai és a családja elkezdenek odafigyelni rá,
megteszik az első lépést afelé, hogy leküzdjék a magánynak ezt a formáját.
Bemutatjuk a párkapcsolati magányt is:
például mikor a szülők csak a gyerekek miatt maradnak együtt,
de a végén az egész családnak fájdalmat okoznak ezzel.
A játékost az éppen veszekedő szülők közé tesszük,
és ez fájdalmat okoz neki.
Csak akkor veszik észre, hogy a lányuk, Kay is ott van,
mikor már összeomlik.
A magányt mentális egészségügyi problémákon keresztül is ábrázoljuk
Kay barátjával, aki depresszióban szenved,
és megmutatja, hogy néha az a legfontosabb,
hogy a saját jóllétünket helyezzük előtérbe.
A barátja is hajlamos arra, hogy álcázza saját érzéseit,
így egy magányos, csillogó fehér farkas formájában jelenik meg.
De amint kapcsolatba lép barátnőjével, Kay-jel,
ez a maszk leesik,
és meglátjuk a mögötte rejlő fekete kutyát:
a depressziót.
Néha mosolygunk
ahelyett, hogy a megoldásra váró problémákkal foglalkoznánk,
és ez végül csak rosszabbá teszi a dolgokat,
hatással van a körülöttünk lévő emberekre,
és árt a kapcsolatainknak.
Kay-t magát
ábrázolásunkban alapvető érzéseire bontjuk szét.
Némelyik segít nekünk,
némelyik próbál megállítani.
Önkétely egy óriási teremtmény,
aki mindig azt mondja Kay-nek, hogy milyen értéktelen,
és hogy nem tehet mást, fel kell adnia.
Mint a valós életben,
Önkétely akadályoz minket az úton,
és lehetetlennek tűnik kikerülni őt.
Mindenütt ott van, és ennek véget venni lassú folyamat.
A játékban lassan úgymond összezsugoríthatjuk,
és így az önkételkedésből
egészséges kételkedés lesz,
melynek tanácsaiban végre megbízhatunk.
Bemutatjuk Önrombolást is.
Ez egy hatalmas szörny,
aki mindig a közelben rejtőzik a víz felszíne alatt.
Önrombolás igazából a legnagyobb ellenség a játékban,
és mindig próbál a könnyek tengerébe fojtani minket.
De amikor már éppen megfojtana,
pár pillanattal előtte felébredünk,
és esélyt kapunk a folytatásra.
Meg akartuk mutatni,
hogy mindannyian küzdünk nehézségekkel – mindannyian.
De ha felállunk, és megpróbálunk előre haladni,
akkor esélyünk van arra, hogy megbirkózzunk a nehézségekkel,
lépésről lépésre.
Öröm olyan valaki, akit Kay nem igazán tud megölelni vagy megérinteni.
Mindig nagyon távol van.
Örömöt Kay gyerekkori énjével ábrázoltuk
sárga esőkabátban;
ő tehát sebezhetetlen a könnyek óceánjával szemben.
De Öröm megszállottsággá is válhat,
és árthat Kay-nak,
mint mikor a barátja megszállottjává kezd válni.
Öröm nem változik vissza rendes állapotába, míg Kay be nem látja,
hogy saját boldogságáért nem egy másik ember,
hanem ő maga a felelős.
Tehát a szörnyeink nagyok és ijesztőek,
de ha legyőzzük az idegenkedésünket, és közelebb megyünk hozzájuk,
hamarosan láthatjuk, hogy nem is szörnyek igazából,
csak törékeny lények, akiket eltiport mindaz, amit az élet az utukba sodort.
Mindezek az érzelmek,
legyen az önkétely vagy önrombolás,
nem tűnnek el teljesen a játékunkban.
A kulcsfontosságú üzenet nemcsak az, hogy űzzük az örömöt és a boldogságot,
hanem hogy fogadjuk el az összes érzelmet,
és hozzuk egyensúlyba őket.
Rendben van, ha valami nincs rendben.
Mindenkinek megvan a saját története a magányról.
Az, hogy erre rájöttem, mindent megváltoztatott számomra.
Nyitottabbá váltam az érzéseimet illetően,
és jobban koncentrálok a magánéletemre,
a barátaimra, a családomra.
Amikor megjelent a játék,
szó szerint rajongók ezrei írtak nekünk,
mindannyian megosztották velünk a történetüket,
és elmondták, hogy már nem érezték olyan magányosnak magukat,
csak mert játszottak a játékkal.
Sokan írták, hogy reménykednek,
hogy jobb lesz a jövőjük – évtizedek óta először.
Sokan írták, hogy elkezdtek terápiára járni,
csak mert játszottak a játékunkkal,
és remény töltötte el őket, hogy megküzdhetnek a problémáikkal.
A játékunk nem terápia.
Nem terápiának készült.
Annyi csak, hogy a barátaim és én megosztottuk a történetünket
a művészetünkön, a videójátékunkon keresztül.
De nagyon hálásak vagyunk minden egyes üzenetért,
azért, hogy az emberek jobban érzik magukat,
csak mert megosztottuk velük a történetünket.
Tehát...
nem igazán múlt el nálam az az érzés, hogy segíteni akarok másokon,
de többé már nem is akarok megszabadulni tőle.
Imádom.
Csak egészséges szintre kellett hoznom,
hogy már ne álljon a mélyebb kapcsolatok útjába,
hanem inkább segítsen az emberi kapcsolatok kialakításában.
Tehát, ha van egy belső szörnyünk,
akit negatív érzelmek szültek,
nemcsak az a cél, hogy elpusztítsuk ezt a szörnyet,
hanem hogy megértsük, hogy mi, emberek összetett lények vagyunk.
Figyeljék meg, mi az, ami úgy eluralkodik az életükön, hogy elnyom más dolgokat.
Figyeljék meg, melyek azok az érzések, amelyeket ritkán éreznek,
és melyek vannak túlságosan jelen,
és próbálják ezeket egyensúlyba hozni.
Legfőképp azt fontos megérteni,
hogy az érzelmek és küzdelmek széles skálája az,
ami azzá tesz minket, amik vagyunk:
emberekké.
Köszönöm.
(Taps)