Pozdrav svima.
Čast mi je biti ovdje i govoriti vam.
Ono o čemu ću danas govoriti je sreća i pravda
i njihova povezanost.
Prije nekoliko godina
nazvao me je moj bivši učenik
da porazgovara o svojoj kćerci.
Njegova kćerka je bila maturant
i ozbiljno zainteresovana da se upiše na Swarthmore,
gdje sam ja predavao,
i htio je čuti moje mišljenje hoće li biti primljena.
Vrlo je teško upasti u Swarthmore.
Rekao sam: "Reci mi nešto o njoj."
I ispričao mi je o njoj,
kakve su joj bile ocjene, bodovi na maturi,
vannastavne aktivnosti.
I zvučala je kao superzvijezda,
krasno, krasno dijete.
Rekao sam: "Zvuči odlično.
Upravo je onakav student
kakvog bi Swarthmore volio imati."
On je rekao: "Pa, da li to znači da će upasti?"
Rekao sam: "Ne.
Jednostavno nema dovoljno mjesta u Swarthmore razredu
za svakoga ko je dobar.
Nema dovoljno mjesta na Harvardu, ili Yaleu ili Princetonu ili Stanfordu.
Nema dovoljno mjesta u Googleu ili Amazonu ili Appleu.
Nema dovoljno mjesta na TED konferenciji.
Postoji užasno velik broj dobrih ljudi
i nekoliko njih neće uspjeti."
Upitao je: "Pa šta da radimo?"
Odgovorio sam: "Dobro pitanje."
Šta da radimo?
Znam šta su koledži i univerziteti uradili.
U interesu pravednosti,
nastavljali su dizati standarde
jer ne izgleda pošteno primiti manje kvalifikovane ljude
a odbiti bolje kvalifikovane,
te se nastave dizati standardi sve više i više
dok nisu visoki dovoljno da se primi
samo onaj broj studenata koji može stati.
Ovo uznemiruje većinsko shvatanje pravde i poštenosti.
Ljudi američkog društva imaju različita mišljenja
oko toga šta znači kada je neka vrsta procesa pravedna,
no smatram da se većina slaže oko jedne stvari,
a to je da u pravednom, poštenom sistemu
ljudi dobivaju šta zasluže.
I ono što sam govorio svom bivšem učeniku
je da, kada je prijava na fakultet u pitanju,
nije istina da ljudi dobivaju šta zasluže.
Pojedini dobiju šta zasluže, a drugi ne;
tako to jednostavno ide.
Kada se povise zahtjevi, kao što su to fakulteti uradili,
stvori se ludo takmičenje
među srednjoškolcima,
jer ne odgovara biti dobar,
ne odgovara biti dovoljno dobar,
mora se biti bolji od ostalih koji se također prijavljuju.
Ovo je stvorilo
ili doprinijelo stvaranju
jedne vrste epidemije anksioznosti i depresije
koja uništava naše tinejdžere.
Ovom vrstom takmičenja uništavamo cijelu jednu generaciju.
Dok sam razmišljao o ovome,
shvatio sam da postoji način rješavanja ovog problema.
Evo šta bismo mogli uraditi.
Kada se ljudi prijavljuju na fakultet,
među prijavljenim razdvojimo one koji su dovoljno dobri da uspiju
i one koji to nisu.
Odbijemo one koji nisu dovoljno dobri da uspiju,
a onda uzmemo sve ostale i stavimo im imena u šešir,
i samo ih nasumično izvučemo
i primimo.
Drugim riječima, vršimo prijem na fakultet na sreću;
možda i prijave za posao u tehnološkim kompanijama,
a možda i, sačuvaj Bože,
možemo odlučivati ko će biti pozvan da održi govor na TED-u
na sreću.
Sad, nemojte me pogrešno shvatiti,
ovakva lutrija neće ukloniti nepravdu.
Opet će biti veliki broj ljudi koji neće dobiti šta zasluže.
Ali je barem iskreno.
Umjesto pretvaranja, prikazuje nepravdu onakvom kakva jeste
i buši ogromni balon pritiska
ispod kojeg trenutno naši srednjoškolci žive.
Zašto se ovaj savršeno razumni prijedlog,
ako smijem tako reći,
ozbiljnije ne razmotri?
Mislim da znam zašto.
Mislim da nam je mrska pomisao
da se zaista važne životne stvari možda dešavaju igrom sreće ili slučajno,
da zaista važne stvari u našim životima nisu u našoj kontroli.
Mrzim tu pomisao.
Nije iznenađenje da ljudi mrze tu pomisao
ali su stvari jednostavno tako posložene.
Kao prvo, prijem na fakultet već jeste lutrija,
samo se prijemni službenici pretvaraju da nije.
Stoga budimo iskreni.
Drugo,
smatram da bi nam, ako bismo prihvatili tu lutriju,
pomogla uvidjeti značaj dobre sreće
u skoro svakom od nas.
Uzmite mene za primjer.
Gotovo svi najznačajniji događaji mog života
nastali su, uglavnom,
kao rezultat dobre sreće.
Kada sam bio u sedmom razredu, moja porodica je napustila New York
i preselila se u Westchester County.
Odmah na početku škole
upoznao sam ljupku djevojčicu s kojom sam se sprijateljio;
potom je postala moja najbolja prijateljica,
potom moja djevojka,
a potom moja supruga.
Sretno smo u braku
već 52 godine.
Malo sam šta imao s tim. Ovo je bila sretna slučajnost.
Otišao sam na fakultet
i na prvom semestru sam se upisao na čas uvoda u psihologiju.
Nisam ni znao šta je psihologija
ali se uklapalo u moj raspored i bila je adekvatna kao čas
pa sam je upisao.
I slučajno je predmet predavao
superzvijezda od profesora uvodne psihologije, legenda.
Zbog toga sam uzeo psihologiju kao glavni predmet,
otišao u višu školu
i završavao.
Moj prijatelj koji je predavao na Swarthmoru
nije htio više biti profesor
pa je napustio i otišao na medicinu.
Njegovo mjesto na poslu je ostalo slobodno,
prijavio sam se i dobio ga -
jedini posao za koji sam se ikada prijavio.
Predavao sam 45 godina na Swarthmoru,
u instituciji koja je uveliko uticala na formiranje moje karijere.
Još samo jedan primjer da dam.
Držao sam govor o nečemu iz mog posla u New Yorku
a u publici je bio neko ko je došao do mene nakon govora.
Predstavio se.
Rekao je: "Zovem se Chris.
Da li želite govoriti na TED-u?"
Moj odgovor je bio: "Šta je TED?"
Pa, rekao mi je,
a TED tada nije bio ono što je danas.
U međuvremenu je moje govore na TED-u
odgledalo
više od 20 miliona ljudi.
Mogu zaključiti da sam sretan čovjek.
Posrećilo mi se u braku.
Posrećilo mi se u obrazovanju.
Posrećilo mi se u poslu.
Posrećilo mi se što sam imao nastup i govor na nečemu kao što je TED.
Da li sam zaslužio uspjeh koji sam imao?
Zasigurno ga zaslužujem,
kao što vi vjerovatno zaslužujete vaš.
No mnogi ljudi također zaslužuju uspjeh poput našeg,
a nisu ga imali.
Dakle, dobijaju li ljudi šta zasluže?
Je li društvo pravedno?
Naravno da ne.
Naporan rad i igranje po pravilima ne garantuju ništa.
Ako bismo cijenili neizbježnost ovakve vrste nepravde
i središnjost dobre sreće,
možemo se zapitati
kakvu odgovornost imamo
prema ljudima koje slavimo kao heroje u vremenu ove pandemije,
dok je njihova porodica pogođena ozbiljnom bolešću,
da osiguramo da ostanu prisebni i da ne unište vlastite živote
po cijeni suočavanja s ovom bolešću?
Šta dugujemo ljudima kojima je teško,
koji naporno rade i nisu sretni kao mi?
Prije pola stoljeća,
filozof John Rawls je napisao knjigu "A Theory of Justice"
i u njoj je predstavio koncept koji je nazvao "velo neznanja".
Postavio je pitanje:
Da ne znaš kakav položaj bi zauzeo,
kakvo društvo bi htio napraviti?
Onda je rekao,
da kada ne znamo hoćemo li biti
na vrhu ili na dnu društvene ljestvice,
želimo društvo koje je poprilično jednako,
tako da bi čak i nesretnici
mogli fino, ispunjeno i zadovoljno živjeti.
Dakle, sretni i uspješni, vratite ovo u vaša društva
i radite sve što možete da poštujemo i brinemo o ljudima
koji isto tako zaslužuju uspjeh
ali nisu naše sreće.
Hvala.