I am the proud father of two beautiful children,
Elijah, 15, and Octavia, 12.
When Elijah was in the fourth grade,
he came to me,
came home from school bubbling over with excitement
about what he had learned that day about African-American history.
Now, I'm an African-American and cultural studies professor,
and so, as you can imagine,
African-American culture is kind of serious around my home.
So I was very proud that my son was excited about what he had learned
that day in school.
So I said, "What did you learn?"
He said, "I learned about Rosa Parks."
I said, "OK, what did you learn about Rosa Parks?"
He said, "I learned that Rosa Parks was this frail, old black woman
in the 1950s
in Montgomery, Alabama.
And she sat down on this bus,
and she had tired feet,
and when the bus driver told her to give up her seat to a white patron,
she refused because she had tired feet.
It had been a long day,
and she was tired of oppression,
and she didn't give up her seat.
And she marched with Martin Luther King,
and she believed in nonviolence."
And I guess he must have looked at my face
and saw that I was a little less than impressed
by his
... um ...
history lesson.
And so he stopped, and he was like, "Dad, what's wrong? What did I get wrong?"
I said, "Son, you didn't get anything wrong,
but I think your teacher got a whole lot of things wrong."
(Laughter)
He said, "Well, what do you mean?"
I said, "Rosa Parks was not tired.
She was not old.
And she certainly didn't have tired feet."
He said, "What?"
I said, "Yes!
Rosa Parks was only 42 years old" --
Yeah, you're shocked, right? Never heard that.
"Rosa Parks was only 42 years old,
she had only worked six hours that day, and she was a seamstress
and her feet were just fine.
(Laughter)
The only thing that she was tired of
was she was tired of inequality.
She was tired of oppression."
And my son said,
"Well, why would my teacher tell me this thing?
This is confusing for me."
Because he loved his teacher, and she was a good teacher,
a young-ish, 20-something white woman,
really, really smart, pushed him, so I liked her as well.
But he was confused. "Why would she tell me this?" he said.
He said, "Dad, tell me more. Tell me more. Tell me more about Rosa Parks."
And I said, "Son, I'll do you one better."
He was like, "What?"
I said, "I'm going to buy her autobiography,
and I'm going to let you read it yourself."
(Laughter)
So as you can imagine,
Elijah wasn't too excited about this new, lengthy homework assignment
that his dad had just given him, but he took it in stride.
And he came back after he had read it,
and he was excited about what he had learned.
He said, "Dad, not only was Rosa Parks not initially into nonviolence,
but Rosa Parks's grandfather, who basically raised her
and was light enough to pass as white,
used to walk around town with his gun in his holster,
and people knew if you messed with Mr. Parks's children or grandchildren,
he would put a cap in your proverbial bottom."
(Laughter)
Right?
He was not someone to mess with.
And he said, "I also learned that Rosa Parks married a man in Raymond
who was a lot like her grandfather."
He would organize.
He was a civil rights activist.
He would organize events
and sometimes the events would be at Rosa Parks's home.
And one time Rosa Parks remarked
that there were so many guns on the table,
because they were prepared for somebody to come busting into the door
that they were prepared for whatever was going to go down,
that Rosa Parks said, "There were so many guns on the table
that I forgot to even offer them coffee or food."
This is who Rosa Parks was.
And in fact, Rosa Parks, when she was sitting on that bus that day,
waiting for those police officers to arrive
and not knowing what was going to happen to her,
she was not thinking about Martin Luther King,
who she barely knew.
She was not thinking about nonviolence or Gandhi.
She was thinking about her grandfather,
a gun-toting, take-no-mess grandfather.
That's who Rosa Parks was thinking about.
My son was mesmerized by Rosa Parks,
and I was proud of him to see this excitement.
But then I still had a problem.
Because I still had to go his school
and address the issue with his teacher,
because I didn't want her to continue to teach the kids
obviously false history.
So I'm agonizing over this,
primarily because I understand, as an African-American man,
that whenever you talk to whites about racism
or anything that's racially sensitive,
there's usually going to be a challenge.
This is what white sociologist Robin DiAngelo calls "white fragility."
She argues that, in fact,
because whites have so little experience being challenged
about their white privilege
that whenever even the most minute challenge is brought before them,
they usually cry,
get angry
or run.
(Laughter)
And I have experienced them all.
And so, when I was contemplating confronting his teacher,
I wasn't happy about it,
but I was like, this is a necessary evil
of being a black parent trying to raise self-actualized black children.
So I called Elijah to me and said,
"Elijah, I'm going to set up an appointment with your teacher
and try and correct this
and maybe your principal.
What do you think?"
And Elijah said,
"Dad, I have a better idea."
And I said, "Really? What's your idea?"
He said, "We have a public speaking assignment,
and why don't I use that public speaking assignment
to talk about debunking the myths of Rosa Parks?"
And I was like,
"Well, that is a good idea."
So Elijah goes to school,
he does his presentation,
he comes back home,
and I could see something positive happened.
I said, "Well, what happened, son?"
He said, "Well, later on in that day,
the teacher pulled me aside,
and she apologized to me for giving that misinformation."
And then something else miraculous happened the next day.
She actually taught a new lesson on Rosa Parks,
filling in the gaps that she had left and correcting the mistakes that she made.
And I was so, so proud of my son.
But then I thought about it.
And I got angry.
And I got real angry.
Why? Why would I get angry?
Because my nine-year-old son had to educate his teacher
about his history,
had to educate his teacher about his own humanity.
He's nine years old.
He should be thinking about basketball or soccer
or the latest movie.
He should not be thinking about having to take the responsibility
of educating his teacher,
his students,
about himself, about his history.
That was a burden that I carried.
That was a burden that my parents carried
and generations before them carried.
And now I was seeing my son take on that burden, too.
You see, that's why Rosa Parks wrote her autobiography.
Because during her lifetime,
if you can imagine,
you do this amazing thing,
you're alive and you're talking about your civil rights activism,
and a story emerges
in which somebody is telling the world
that you were old and you had tired feet
and you just were an accidental activist,
not that you had been activist by then for 20 years,
not that the boycott had been planned for months,
not that you were not even the first or the second or even the third woman
to be arrested for doing that.
You become an accidental activist, even in her own lifetime.
So she wrote that autobiography to correct the record,
because what she wanted to remind people of
was that this
is what it was like
in the 1950s
trying to be black in America
and fight for your rights.
During the year, a little over a year, that the boycott lasted,
there were over four church bombings.
Martin Luther King's house was bombed twice.
Other civil rights leaders' houses were bombed in Birmingham.
Rosa Parks's husband slept at night with a shotgun,
because they would get constant death threats.
In fact, Rosa Parks's mother lived with them,
and sometimes she would stay on the phone for hours
so that nobody would call in with death threats,
because it was constant and persistent.
In fact, there was so much tension,
there was so much pressure, there was so much terrorism,
that Rosa Parks and her husband, they lost their jobs,
and they became unemployable
and eventually had to leave and move out of the South.
This is a civil rights reality
that Rosa Parks wanted to make sure that people understood.
So you say, "Well, David, what does that have to do with me?
I'm a well-meaning person.
I didn't own slaves.
I'm not trying to whitewash history.
I'm a good guy. I'm a good person."
Let me tell you what it has to do with you,
and I'll tell it to you by telling you a story
about a professor of mine, a white professor,
when I was in graduate school, who was a brilliant, brilliant individual.
We'll call him "Fred."
And Fred was writing this history of the civil rights movement,
but he was writing specifically about a moment
that happened to him in North Carolina
when this white man shot this black man in cold blood in a wide-open space
and was never convicted.
And so it was this great book,
and he called together a couple of his professor friends
and he called me to read a draft of it before the final submission.
And I was flattered that he called me;
I was only a graduate student then.
I was kind of feeling myself a little bit. I was like, "OK, yeah."
I'm sitting around amongst intellectuals,
and I read the draft of the book.
And there was a moment in the book
that struck me as being deeply problematic,
and so I said,
"Fred," as we were sitting around talking about this draft,
I said, "Fred, I've got a real problem with this moment that you talk
about your maid in your book."
And I could see Fred get a little "tight," as we say.
He said, "What do you mean? That's a great story.
It happened just like I said."
I said, "Mmm ... can I give you another scenario?"
Now, what's the story?
It was 1968.
Martin Luther King had just been assassinated.
His maid, "domestic" -- we'll call her "Mabel,"
was in the kitchen.
Little Fred is eight years old.
Little Fred comes into the kitchen,
and Mabel, who he has only seen as smiling and helpful and happy,
is bent over the sink,
and she's crying,
and she's sobbing
inconsolably.
And little Fred comes over to her and says, "Mabel, what is wrong?"
Mabel turns, and she says,
"They killed him! They killed our leader. They killed Martin Luther King.
He's dead! They are monsters."
And little Fred says,
"It'll be OK, Mabel. It'll be OK. It'll be OK."
And she looked at him, and she says, "No, it's not going to be OK.
Did you not hear what I just said?
They killed Martin Luther King."
And Fred,
son of a preacher,
looks up at Mabel, and he says,
"But Mabel, didn't Jesus die on the cross for our sins?
Wasn't that a good outcome?
Maybe this will be a good outcome.
Maybe the death of Martin Luther King will lead to a good outcome."
And as Fred tells the story,
he says that Mabel put her hand over her mouth,
she reached down and she gave little Fred a hug,
and then she reached into the icebox,
and took out a couple Pepsis,
gave him some Pepsis
and sent him on his way to play with his siblings.
And he said,
"This was proof that even in the most harrowing times of race struggle
that two people could come together across racial lines
and find human commonality
along the lines of love and affection."
And I said, "Fred, that is some BS."
(Laughter)
(Applause)
Fred was like,
"But I don't understand, David. That's the story."
I said, "Fred, let me ask you a question."
I said, "You were in North Carolina in 1968.
If Mabel would've went to her community -- you were eight years old --
what do you think the eight-year-old African-American children
were calling her?
Do you think they called her by her first name?"
No, they called her "Miss Mabel,"
or they called her "Miss Johnson," or they called her "Auntie Johnson."
They would have never dared call her by her first name,
because that would have been the height of disrespect.
And yet, you were calling her by her first name
every single day that she worked,
and you never thought about it."
I said, "Let me ask you another question: Was Mabel married?
Did she have children?
What church did she go to?
What was her favorite dessert?"
Fred could not answer any of those questions.
I said, "Fred, this story is not about Mabel.
This story is about you."
I said, "This story made you feel good,
but this story is not about Mabel.
The reality is,
what probably happened was, Mabel was crying,
which was not something she customarily did,
so she was letting her guard down.
And you came into the kitchen,
and you caught her at a weak moment where she was letting her guard down.
And see, because you thought of yourself as just like one of her children,
you didn't recognize that you were in fact the child of her employer.
And she'd found herself yelling at you.
And then she caught herself,
realizing that, 'If I'm yelling at him
and he goes back and he tells his dad or he tells mom,
I could lose my job.'
And so she tempered herself, and she ended up --
even though she needed consoling -- she ended up consoling you
and sending you on your way,
perhaps so she could finish mourning in peace."
And Fred was stunned.
And he realized that he had actually misread that moment.
And see, this is what they did to Rosa Parks.
Because it's a lot easier to digest an old grandmother with tired feet
who doesn't stand up because she wants to fight for inequality,
but because her feet and her back are tired,
and she's worked all day.
See, old grandmothers are not scary.
But young, radical black women
who don't take any stuff from anybody
are very scary,
who stand up to power
and are willing to die for that --
those are not the kind of people
that make us comfortable.
So you say,
"What do you want me to do, David?
I don't know what to do."
Well, what I would say to you is,
there was a time in which,
if you were Jewish, you were not white,
if you were Italian, you were not white,
if you were Irish, you were not white
in this country.
It took a while before the Irish, the Jews and the Italians became white.
Right?
There was a time in which you were "othered,"
when you were the people on the outside.
Toni Morrison said,
"If, in order for you to be tall, I have to be on my knees,
you have a serious problem."
She says, "White America has a serious, serious problem."
To be honest, I don't know if race relations will improve in America.
But I know that if they will improve,
we have to take these challenges on head on.
The future of my children depends on it.
The future of my children's children depends on it.
And, whether you know it or not,
the future of your children and your children's children
depends on it, too.
Thank you.
(Applause)
أنا أب فخور لولدين جميلين،
إليجا، 15 وأوكتافيا، 12.
عندما كان إليجا في الصف الرابع،
أتى إليّ،
جاء من المدرسة بحماس زائد
حول ما تعلمه في ذلك اليوم حول التاريخ الأفريقي الأمريكي.
الآن، أنا أمريكي من أصل أفريقي بروفسور في دراسة الثقافة
وكما يمكنكم أن تتخيلوا،
الثقافة الأفريقية الأمريكية نوع من الأشياء الجدية في بيتي.
لذا كنت جد فخور بكون ابني متشوقا لما درسه
ذلك اليوم في المدرسة.
لذا قلت، "ماذا تعلمت؟"
قال، "تعلمت حول روزا باركس."
قلت، "حسن، ماذا تعلمت حول روزا باركس؟"
قالت، "تعلمت أن روزا باركس كانت امرأة سوداء ضعيفة
عاشت سنة 1950
في مونتغومري، ألاباما.
وجلست في هذه الحافلة،
وكانت متعبة من قدميها،
وعندما أخبرها سائق الحافلة أن تتخلى عن مقعدها لشخص أبيض،
رفضت ذلك لأنها كانت متعبة.
فقد كان يومها طويلًا،
وكانت متعبة من الظلم،
ولم تتخلّ عن مقعدها.
ورافقت مارتن لوثر كينغ،
وكانت تؤمن باللاعنف."
وأظن أنه كان يجب عليه أن ينظر في وجهي
ويرى أنني أقلّ تأثرًا
بـــ
... أمم ...
درسه التاريخي.
ثم توقف، وكان مثل، "أبي، هل من مشكلة؟ ما الخطأ الذي ارتكبته؟"
قلت: "بني لم تفعل أي شيء خاطئ،
لكنني أعتقد أن معلمتك ارتكبت الكثير من الأخطاء."
(ضحك)
قال: "حسن، ماذا تقصد؟"
قلت: "روزا باركس لم تكن متعبة.
لم تكن كبيرة السن.
وبالتأكيد هي لم تكن متعبة القدمين."
قال: "ماذا؟"
قلت: "نعم!
كانت روزا باركس في سن 42" --
نعم، أنت متفاجئ، صحيح؟ لم تسمع هذا أبدًا.
"كانت روزا باركس فقط في عمر 42،
وعملت فقط ست ساعات ذلك اليوم، كانت خياطة
ورجلاها كانتا بخير.
(ضحك)
الشيء الوحيد الذي كانت متعبة منه
هو أنها كانت متعبة من التمييز.
كانت متعبة من الظلم."
ثم قال ابني:
"حسن، لماذا تخبرني معلمتي بهذا الشيء؟
هذا مربك بالنسبة لي."
لأنه أحب معلمته، وكانت معلمة جيدة،
صغيرة، في الـعشرينات بيضاء،
ذكية للغاية، درسته جيدًا، أعجبتني أنا أيضًا.
لكنه كان مرتبكًا. قال: "لماذا تخبرني بهذا؟"
قال: "أبي، أخبرني المزيد، أخبرني بالمزيد عن روزا باركس."
وقلت: "بني سأفعل لك شيئًا أفضل."
وكأنه قال: "ماذا؟"
قلت: "سأشتري سيرتها،
وسأدعك تقرؤها بنفسك."
(ضحك)
ما يمكنكم أن تتخيلوا،
إليجا لم يكن متشوقًا كثيرًا لهذا، واجب منزلي طويل
قدمه له والده، لكنه أخذه.
وقد رجع بعد أن قرأه،
وكان متحمسًا حول ما قرأه.
وقال: "أبي، ليست فقط روزا باركس من انخرطت في اللاعنف،
لكن جدها أيضًا، وهو من قام بتربيتها
وقد كان متفتحًا كفاية ليمر كأبيض،
ويتجول حول المدينة بسلاحه في جرابه،
والناس عرفوا ما معنى أن تعبث مع أبناء أو أحفاد السيد باركس،
سيضع شرطيًا أسفل فمك."
(ضحك)
صحيح؟
ليس شخصًا للعبث معه.
وقال: "قرأت أيضا أن روزا باركس تزوجت رجلًا من رايموند
الذي كان يشبه كثيرًا جد روزا باركس."
كان منظمًا.
وكان ناشطًا حقوقيًا.
كان ينظم الأحداث
وأحيانًا الأحداث كانت في بيت روزا باركس.
وفي مرة من المرات لاحظت روزا باركس
أن هناك الكثير من الأسلحة على طاولتها،
لأنهم كانوا يحضّرون لشخص ما أن يأتي لدق الباب
ولأنهم كانوا يحضّرون لما هو قادم،
قالت روزا باركس: "هناك الكثير من الأسلحة على الطاولة
ولقد نسيت أن أدعوهم إلى قهوة أو طعام."
هذه هي روزا باركس.
في الحقيقة، روزا باركس، عندما كانت تجلس في تلك الحافلة ذلك اليوم،
منتظرة ضباط الشرطة للقدوم
ولم تكن نعلم ما الذي يمكن أن يحدث لها،
لم تكن تفكر في مارتن لوثر كينغ،
والذي بالكاد كانت تعرفه.
لم تكن تفكر حول اللاعنف أو غاندي.
كانت تفكر في جدها،
حامل السلاح الذي لا يُعبث معه، جدها.
هذا ما كانت تفكر فيه روزا باركس.
كان ولدي مفتونًا بروزا باركس،
وأنا فخور به أن أرى هذه الإثارة.
لكن عندها سأكون في مشكلة.
لأنه لا زال علي أن آخذه إلى مدرسته
ومعالجة القضايا مع معلمته،
لأنني لا أريد لها أن تواصل في تعليم التلاميذ
تاريخًا خاطئًا.
لذا أنا متألم من هذا،
أولًا لأنني أفهم كأمريكي من أصل إفريقي،
بأنه كلما تكلمت مع البيض عن العنصرية
أو أي شيء له حساسية عرقية،
سيكون هناك تحدي.
هذا ما يسميه عالم الاجتماع الأبيض روبن أنجيلو "الهشاشة البيضاء."
ستجادل ذلك، في الحقيقة،
لأن البيض لديهم تجربة ضئيلة أن يكونوا في تحدي
حول امتيازاتهم كبيض
لأنه مهما يكن التحدي صغيرًا أمامهم،
في العادة سيبكون،
ويغضبون
ويهربون.
(ضحك)
وأنا جربتهم جميعًا.
ولذا، عندما فكرت في مواجهة معلمته،
لم أكن سعيدًا عندها،
لكن كنت كمن يقول، هذا شر لا بد منه
كونك والد أسود تحاول تربية ابنا أسود.
لذا دعوت إليجا إلي وقلت:
"إليجا، سأعقد مع معلمتك اتفاقًا،
ونحاول تصحيح هذا
وربما حتى مبادئك.
ما رأيك؟"
وقال إليجا:
"أبي، لدي فكرة أفضل."
فقلت: "حقا؟ ما هي فكرتك؟"
قال: "لدينا مهمة خطابة عامة،
فلماذا لا أستعمل هذه المهمة للخطابة العامة
للتحدث حول حقيقة أسطورة روزا باركس؟"
وكان لسان حالي مثل،
"حسن، هذه فكرة جيدة."
لذا ذهب إليجا إلى المدرسة،
وقدم عرضه،
ورجع إلى البيت،
وكان بإمكاني أن أرى شيئا إيجابيًا قد حصل.
قلت: "حسن، ماذا حصل، بني؟"
قال: "حسن، لاحقًا في ذلك اليوم،
المعلمة أخذتني جانبًا،
واعتذرت مني لكونها قدمت معلومات خاطئة."
ثم شيء آخر كالمعجزة حصل في اليوم الموالي.
في الحقيقة قامت بتدريس درس آخر عن روزا باركس،
ملأت الفجوات التي تركتها من قبل وصححت الأخطاء التي ارتكبتها.
وكنت جد جد فخورًا بولدي.
لكن بعدها فكرت في الأمر.
وغضبت.
وغضبت بالفعل.
لماذا؟ لماذا كنت غاضبًا؟
لأن ولدي ذا التسع سنوات قام بتدريس معلمته
عن تاريخه،
قام بتدريس معلمته حول الإنسانية.
عمره تسع سنوات.
كان عليه أن يفكر في كرة السلة أو كرة القدم
أو آخر الأفلام.
عليه ألا يفكر في أخذ المسؤولية
في تدريس معلمته،
وتلاميذها،
حول نفسه، وتاريخه.
هذا حمل قد تحملته.
هذا حمل والداي قاما بحمله
وأجيال من قبلهم قامت بحمله.
والآن أنا أرى ولدي يحمل هذا العبء أيضًا.
لهذا ترون لم قامت روزا باركس بكتابة سيرتها.
لأنه خلال حياتها،
لو بإمكانك التخيل،
أنك فعلت هذه الأشياء الرائعة،
أنت تعيش وتتكلم حول نشاطك في حقوقك المدنية
وتظهر القصة
في إخبار العالم من طرف شخص ما
أنك كبيرة في السن وأن رجليك متعبتان
وفقط تصبحي ناشطة بالصدفة،
لم تكن ناشطة منذ عشرين سنة،
ولم تخطط للمقاطعة منذ شهور،
لم تكوني المرأة الأولى أو الثانية ولا حتى الثالثة
الموقوفة بسبب فعلها هذا.
أصبحت ناشطة بالصدفة، حتى في حياتها الخاصة.
لذا كتبت سيرتها لتصحح ما تم تسجيله،
لأن ما أرادت تذكير الناس به
هو ذلك
الذي يبدو
كما يبدو سنة 1950
محاولة أن تكون أسودًا في أمريكا
وتحارب من أجل حقوقك.
خلال سنة، بعد سنة، هكذا تدوم المقاطعة،
كانت هناك تفجيرات لأربع كنائس.
بيت مارتن لوثر كينغ تم تفجيره مرتان.
قادة آخرون في مجال الحقوق المدنية تم تفجير بيوتهم في برمينغهام.
نام زوج روزا باركس خلال الليل ببندقية،
لأنه تم تهديد حياته باستمرار.
في الحقيقة، عاشت والدة روزا باركس معهم،
وأحيانًا كانت تجلس أمام الهاتف لساعات
لكي لا يتصل أحد ما ويهدد أفراد عائلتها،
لأنه ثابت ومستمر.
في الحقيقة، هناك الكثير من التوتر،
هناك الكثير من الضغط، هناك الكثير من الإرهاب،
فروزا باركس وزوجها، فقدوا وظائفهم،
وأصبحا عاطلين عن العمل
وفي الأخير كان عليهما الرحيل والتوجه جنوبًا.
هذه حقيقة الحقوق المدنية
التي أرادت روزا باركس أن تتأكد من الناس أن يفهموها جيدًا.
إذن قلت: "حسن، دايفيد، ما الذي يفعله هذا معي؟
أنا شخص أفهم المقصود.
لا أملك العبيد.
أنا لا أحاول أن أغسل التاريخ.
أنا رجل جيد. أنا شخص جيد."
دعني أخبرك ما الذي عليه أن يفعله بك،
وأخبرك هذا عن طريق حكاية قصة
عن أستاذي، أستاذ أبيض،
عندما كنت في المدرسة، كان متألقًا، فرد متألق.
وكنا ندعوه "فريد."
وكان فريد يكتب تاريخ حركة الحقوق المدنية،
ولكنه كان يكتب بالتحديد حول لحظة
التي حصلت له في شمال كارولينا
عندما قتل رجل أبيض رجلًا أسودًا بدم بارد في مكان مفتوح
ولم تتم إدانته أبدًا.
فكان له ذلك الكتاب الضخم،
ولقد دعا بعض زملائه الأساتذة
ودعاني أيضًا، لقراءة مشروعه قبل تسليمه النهائي.
وشعرت بالإطراء لكونه دعاني،
فقد كنت فقط طالبًا في ذلك الوقت.
كنت وكأنني أشعر بالثقة بنفسي قليلًا. كنت مثل، "حسن، نعم."
كنت جالسًا بين المثقفين،
وقرأت مشروع الكتاب.
وهناك لحظة في الكتاب
ضربتني كإشكالية عميقة،
فقلت:
"فريد، عندما كنا جالسين نتكلم حول هذا المشروع،
قلت: "فريد، كان لدي مشكلة حقيقية في تلك اللحظة التي تكلمت عنها
عن خادمتك في كتابك."
ويمكنني أن أرى فريد كان صارمًا.
وقال: "ماذا تقصد؟ هذه قصة عظيمة.
حصلت تمامًا كما ذكرت."
قلت: "ممم... هل يمكنني أن أعطيك سيناريو آخر؟"
الآن، ماهي القصة؟
في سنة 1968.
تم اغتيال مارتن لوثر كينغ.
خادمته، "المنزلية" -- سندعوها "مابل،"
كانت في المطبخ.
كان فريد الصغير في عمر ثمان سنوات.
ذهب فريد الصغير إلى المطبخ،
ومابل، التي رآها مبتسمة ومساعدة وسعيدة،
انحنت نحو المكتب،
وكانت تبكي،
وتنتحب
بشكل فادح.
تقدم فريد الصغير نحوها وقال: "مابل، ما المشكلة؟"
التفتت إليه مابل وقالت:
"لقد قتلوه، لقد قتلوا قائدنا. قتلوا مارتن لوثر كينغ.
إنه ميت، إنهم وحوش."
قال فريد الصغير:
"سنكون بخير، مابل. سنكون بخير، سنكون بخير."
فنظرت إليه، وقالت: "لا، لن نكون بخير.
ألم تسمع ما قلته للتو؟
لقد قتلوا مارتن لوثر كينغ."
وفريد،
ولد الواعظ،
نظر إلى مابل وقال:
"لكن مابل، ليس المسيح من مات على الصليب من أجل خطايانا؟
أليس هذا مكسبًا جيدًا؟
ربما هذا يكون مكسبًا جيدًا.
ربما مقتل مارتن لوثر كينغ قد يقود إلى مكسب جيد."
عندما أخبر فريد القصة،
قال أن مابل وضعت يدها على فمه،
انحنت ثم عانقت فريد الصغير،
ثم توجهت نحو الثلاجة،
وأخذت زجاجات بيبسي،
أعطته قليلًا من البيبسي
وأرسلته ليلعب مع أقرانه.
وقال:
"هذا دليل على أنه في أوج الأوقات المروعة من الصراعات العرقية
قد يأتي شخصان مع بعض عبر الخط العرقي
ويجدان المشترك الإنساني
خلال خطوط الحب والتأثير."
وقلت: "فريد هذه بعض القبلات."
(ضحك)
(تصفيق)
كان فريد مثل،
"لكن، أنا لا أفهم يا دافيد. هذه هي القصة."
قلت: "فريد، دعني أسألك سؤالًا."
قلت: "كنت في شمال كارولينا في سنة 1968.
لو مابل كانت ستذهب إلى مجتمعها-- كنت في عمر الثامنة وقتها --
ماذا تظن في ولد أمريكي من أصل أفريقي
أن يناديها؟
هل تظن أنه سيناديها باسمها الأول؟"
لا، سيناديها آنسة مابل،"
أو سينادونها "آنسة جونسون،" أو سينادونها "العمة جونسون."
لن يتجرؤوا أبدا على مناداتها باسمها الأول،
لأن هذا سيكون قلة احترام.
ومع هذا، كنت تناديها باسمها الأول
في كل يوم كانت تعمل فيه،
وأنت لم تفكر في الأمر أبدًا."
قلت: "دعني أطرح سؤالًا آخر: هل مابل كانت متزوجة؟
هل كان لها أولاد؟
وأي كنيسة كانت تذهب إليها؟
وماذا كانت تحليتها المفضلة؟
لم يتمكن فياد من الإجابة على أي من هذه الأسئلة.
قلت: "هذه القصة لم تكن عن مابل.
هذه القصة كانت عنك."
قلت: "هذه القصة جعلتك تشعر أنك جيد،
ولكن هذه القصة لم تكن حول مابل.
الحقيقة هي،
من المحتمل أن ما حدث هو، كانت مابل تبكي،
وهذا شيء لم يكن من عادتها أن تفعله،
لذا تخلت عن حذرها.
وأنت قدمت إلى المطبخ،
وأنت وصلت إليها عندما تخلت عن حذرها.
ونظرت معتقدًا نفسك واحدًا من أولادها،
وأنت لم تتأكد من أنك في الحقيقة ابن رئيس عملها.
وهي وجدت نفسها تصرخ عليك.
ثم توقفت عن ذلك،
مدركة، إذا ناديت عليه
وذهب وأخبر أباه أو أمه،
من الممكن أن أخسر وظيفتي.
لذا أقنعت نفسها، وأنهت الموضوع --
ورغم هذا كانت بحاجة إلى المواساة-- وأنهت الموضوع بمواساتها لك
وأرسلتك في طريقك،
ربما كانت ستنهي نحيبها بسلام."
كان فريد مصدومًا.
وأدرك أنه أخطأ في قراءة تلك اللحظة.
وترون أنه هذا ما حدث لروزا باركس.
لأنه من السهولة بمكان أن تستوعب أن جدة بأرجل متعبة
والتي لم تقم بسبب كونها تحارب اللامساواة.
لكن بسبب كون أرجلها وظهرها متعبين،
وقد عملت طول اليوم.
ترون، الجدات الكبيرات لا يخفن.
لكن الشابات، النساء الراديكاليات السود
اللواتي لم يأخذن شيئًا من أي شخص
هم جد خائفات،
يتحدين القوة
ومستعدات للموت من أجل ذلك--
هؤلاء لسن نوع الأشخاص
اللواتي يجعلننا مستريحين.
لذا أنت تقول:
"ماذا تريد مني أن أفعل، دافيد؟
أنا لا أعلم ماذا أفعل."
حسن، ما أريد قوله لك هو،
هناك وقت،
إذا كنت يهوديًا، فأنت لست أبيضًا،
إذا كنت إيطاليًا، فأنت لست أبيضًا،
إذا كنت إرلنديًا، فأنت لست أبيضًا،
في هذه البلاد.
لقد استغرق زمنًا قبل أن يصبح الإرلنديون واليهود والإيطاليون بيضًا.
صحيح؟
هناك وقت ما كنت فيه مختلفًا،"
عندما كنتم الأشخاص في الخارج.
قالت توني موريسون:
"إذا كنت سأجلس على ركبتي لتكون أنت طويلًا،
فهذا مشكلة حقيقية."
قالت: "أمريكا البيضاء لديها مشكلة حقيقية."
لنكون صريحين، أنا لا أعرف إذا كانت علاقات الأعراق ستتحسن.
لكنني سأعرف هذا إذا كانت ستتحسن،
علينا أن نأخذ هذا التحدي أمامنا،
مستقبل أولادي يعتمد عليه.
ومستقبل أولاد أولادي أيضًا يعتمد عليه.
وإذا كنت تعرف أو لا،
ومستقبل أولادك وأولاد أولادك
يعتمد عليه أيضًا.
شكرًا.
(تصفيق)
Είμαι υπερήφανος πατέρας δύο πανέμορφων παιδιών,
τον Ελάιτζα, 15 και την Οκτάβια, 12.
Όταν ο Ελάιτζα ήταν στην τετάρτη τάξη,
ήρθε σε μένα,
ήρθε σπίτι από το σχολείο γεμάτος ενθουσιασμό
για το τι είχε μάθει εκείνη τη μέρα για την αφροαμερικάνικη ιστορία.
Είμαι Αφροαμερικανός και καθηγητής σπουδών Πολιτισμού,
κι έτσι, όπως μπορείτε να φανταστείτε,
η αφροαμερικάνικη κουλτούρα είναι κάτι σοβαρό στο σπίτι μου.
Έτσι, ήμουν πολύ περήφανος που ο γιος μου ήταν ενθουσιασμένος για ό,τι είχε μάθει
εκείνη τη μέρα στο σχολείο.
Έτσι του είπα, «Τι έμαθες;»
Μου είπε, «Έμαθα για τη Ρόζα Πάρκς».
Είπα, «Εντάξει, τι έμαθες για τη Ρόζα Πάρκς;»
Είπε, «Έμαθα ότι η Ρόζα Παρκς ήταν μια ευπαθής ηλικιωμένη μαύρη γυναίκα
τη δεκαετία του 1950
στο Μοντγκόμερι της Αλαμπάμα.
Και έκατσε στο λεωφορείο,
και τα πόδια της πονούσαν
και όταν ο οδηγός τής είπε να δώσει τη θέση της σε έναν λευκό,
αρνήθηκε επειδή τα πόδια της πονούσαν.
Ήταν μια δύσκολη μέρα,
και ήταν κουρασμένη από την καταπίεση,
και δεν έδινε τη θέση της.
Και έκανε πορεία με τον Μάρτιν Λούθερ Κινγκ,
και πίστευε στη μη βία».
Και υποθέτω πως πρέπει να κοίταξε το πρόσωπό μου
και να είδε πως ήμουν κάτι λιγότερο από εντυπωσιασμένος
από αυτό
...εμ...
το μάθημα ιστορίας.
Και έτσι σταμάτησε και είπε «Μπαμπά τι συμβαίνει; Τι κατάλαβα λάθος;»
Είπα, «Γιε μου, δεν κατάλαβες τίποτα λάθος,
αλλά νομίζω πως η δασκάλα σου κατάλαβε πολλά πράγματα λάθος».
(Γέλια)
Είπε, «Λοιπόν, τι εννοείς;»
Είπα, «Η Ρόζα Παρκς δεν ήταν κουρασμένη.
Δεν ήταν ηλικιωμένη.
Και σίγουρα δεν πονούσαν τα πόδια της».
Εκείνος είπε, «Τι;»
Εγώ είπα, «Ναι!
Η Ρόζα Πάρκς ήταν μόνο 42 ετών» --
Ναι, σοκαριστήκατε, σωστά; Δεν το είχατε ακούσει ποτέ αυτό.
«Η Ρόζα Παρκς ήταν μόνο 42 ετών,
είχε δουλέψει μόνο έξι ώρες εκείνη τη μέρα, και ήταν μοδίστρα
και τα πόδια της ήταν μια χαρά.
(Γέλια)
Για το μόνο πράγμα που ήταν κουρασμένη,
ήταν η ανισότητα.
Ήταν κουρασμένη από την καταπίεση».
Και ο γιος μου είπε,
«Τότε, γιατί η δασκάλα μου να μου πει αυτό το πράγμα;
Αυτό με μπερδεύει».
Επειδή αγαπούσε τη δασκάλα του και ήταν καλή δασκάλα,
μια νεαρή λευκή γυναίκα 20-κάτι χρονών
πραγματικά έξυπνη, που τον βοηθούσε, οπότε μου άρεσε κι εμένα.
Αλλά ήταν μπερδεμένος. «Γιατί να μου το πει αυτό;» είπε.
Είπε, «Μπαμπά, πες μου περισσότερα. Πες μου περισσότερα για τη Ρόζα Παρκς».
Και είπα, «Γιε μου, θα κάνω κάτι καλύτερο».
Είπε, «Τι;»
Είπα, «Θα αγοράσω την αυτοβιογραφία της
και θα σε αφήσω να τη διαβάσεις μόνος σου».
(Γέλια)
Έτσι, όπως μπορείτε να φανταστείτε,
ο Ελάιτζα δεν ήταν ενθουσιασμένος γι' αυτή τη μακροσκελή ανάθεση εργασίας
που του είχε μόλις δώσει ο πατέρας του, αλλά την πήρε ζεστά.
Και επέστρεψε αφού τη διάβασε,
και ήταν ενθουσιασμένος γι' αυτά που είχε μάθει.
Είπε, «Μπαμπά, δεν ήταν μόνο η Ρόζα Παρκς ενάντια στη βία,
αλλά κι ο παππούς της Ρόζα Πάρκς, που βασικά τη μεγάλωσε
και ήταν αρκετά ανοιχτόχρωμος για να μοιάζει με λευκός,
συνήθιζε να περπατά στην πόλη με το όπλο του στη θήκη,
και όλοι ήξεραν πως αν έμπλεκες με τα παιδιά και τα εγγόνια του Κου Παρκς,
θα έβαζε μια τάπα στον πισινό τους».
(Γέλια)
Σωστά;
Δεν ήταν κάποιος που θα τα έβαζες μαζί του.
Και είπε, «Επίσης έμαθα ότι η Ρόζα Πάρκς παντρεύτηκε έναν άντρα στο Ρέιμοντ
που έμοιαζε πολύ με τον παππού της».
Oργάνωνε.
Ήταν ένας ακτιβιστής για τα πολιτικά δικαιώματα.
Oργάνωνε εκδηλώσεις
και μερικές φορές οι εκδηλώσεις γίνονταν στο σπίτι της Ρόζα Παρκς.
Και μια φορά η Ρόζα Παρκς σχολίασε
πως υπήρχαν τόσα πολλά όπλα στο τραπέζι,
γιατί προετοιμάζονταν μήπως κάποιος έρθει σπάζοντας την πόρτα
και ήταν έτοιμοι για οτιδήποτε επρόκειτο να συμβεί,
που η Ρόζα Παρκς είπε, «Υπήρχαν τόσα όπλα στο τραπέζι
που ξέχασα να τους προσφέρω καφέ ή φαγητό».
Αυτή ήταν η Ρόζα Πάρκς.
Και στην ουσία, όταν η Ρόζα Παρκς καθόταν στο λεωφορείο εκείνη τη μέρα,
περιμένοντας τους αστυνομικούς να φθάσουν
και χωρίς να ξέρει τι επρόκειτο να συμβεί σε εκείνη,
δεν σκεφτόταν καθόλου τον Μάρτιν Λούθερ Κίνγκ,
τον οποίο μετά δυσκολίας γνώριζε.
Δεν σκεφτόταν τη μη βία ή τον Γκάντι.
Σκεφτόταν τον παππού της,
έναν οπλοφόρο που δε σήκωνε πολλά.
Αυτόν σκεφτόταν η Ρόζα Πάρκς.
Ο γιός μου ήταν μαγεμένος από τη Ρόζα Παρκς,
και ήμουν περήφανος γι' αυτόν βλέποντας αυτόν τον ενθουσιασμό.
Αλλά είχα ακόμη ένα πρόβλημα.
Επειδή έπρεπε να πάω στο σχολείο του
και να συζητήσω το θέμα με τη δασκάλα του,
επειδή δεν ήθελα να συνεχίσει να διδάσκει στα παιδιά
μια προφανώς ψευδή ιστορία.
Έτσι, είχα ιδιαίτερη αγωνία,
αρχικά επειδή καταλάβαινα, ως Αφροαμερικανός άνδρας,
πως όταν μιλάς στους λευκούς περί ρατσισμού
ή οτιδήποτε που είναι φυλετικά ευαίσθητο,
συνήθως είναι δύσκολο.
Η λευκή κοινωνιολόγος Ρόμπιν Ντι Άντζελο το ονομάζει «λευκή ευθραυστότητα».
Υποστηρίζει ότι, στην ουσία,
επειδή οι λευκοί έχουν τόσο μικρή εμπειρία στο να προκαλούνται
για το λευκό τους προνόμιο
που ακόμη και μια μικρή πρόκληση να βρεθεί μπροστά τους
συνήθως κλαίνε,
θυμώνουν
ή τρέχουν.
(Γέλια)
Και τα έχω βιώσει όλα αυτά.
Και έτσι, όταν σκεφτόμουν να μιλήσω στη δασκάλα του,
δεν ήμουν χαρούμενος γι' αυτό,
αλλά το έβλεπα ως αναγκαίο κακό
της προσπάθειας μου να μεγαλώσω παιδιά ως μαύρος γονέας.
Έτσι φώναξα τον Ελάιτζα και του είπα,
«Ελάιτζα, πρόκειται να κανονίσω ένα ραντεβού με τη δασκάλα σου
και να προσπαθήσω να το διορθώσω αυτό
και ίσως και με τον διευθυντή.
Τι γνώμη έχεις;»
Και ο Ελάιτζα είπε,
«Μπαμπά έχω μια καλύτερη ιδέα».
Και είπα, «Αλήθεια; Ποια είναι η ιδέα σου;»
Και απάντησε, «Έχουμε μια εργασία με δημόσια ομιλία,
γιατί να μην χρησιμοποιήσω αυτή τη δημόσια ομιλία
για να καταρρίψω τους μύθους σχετικά με τη Ρόζα Πάρκς;»
Και είπα,
«Λοιπόν, αυτή είναι μια καλή ιδέα».
Έτσι, ο Ελάιτζα πάει στο σχολείο,
κάνει την παρουσίασή του,
γύριζει πίσω σπίτι,
και μπορούσα να δω ότι είχε συμβεί κάτι θετικό.
Είπα, «Λοιπόν, τι συνέβη γιε μου;»
Είπε, «Λοιπόν, αργότερα εκείνη τη μέρα,
η δασκάλα με πήρε στην άκρη,
και μου απολογήθηκε γιατί έδωσε λάθος πληροφορίες».
Και μετά κάτι άλλο θαυμάσιο συνέβη την επόμενη μέρα.
Στην ουσία δίδαξε ένα νέο μάθημα για τη Ρόζα Παρκς,
γεμίζοντας τα κενά που είχε αφήσει και διορθώνοντας τα λάθη που είχε κάνει.
Και ήμουν τόσο, τόσο περήφανος για τον γιο μου.
Αλλά μετά το σκέφτηκα.
Και θύμωσα.
Και θύμωσα πραγματικά.
Γιατί; Γιατί να θυμώσω;
Επειδή ο εννιάχρονος γιος μου έπρεπε να μορφώσει τη δασκάλα του
για την ιστορία του,
έπρεπε να μορφώσει τη δασκάλα του για τη δική του ανθρωπιά.
Είναι εννέα χρονών.
Θα έπρεπε να σκέφτεται για το μπάσκετ ή το ποδόσφαιρο
ή την πρόσφατη κινηματογραφική ταινία.
Δε θα έπρεπε να σκέφτεται το να πρέπει να πάρει την ευθύνη
της μόρφωσης της δασκάλας του,
των συμμαθητών του,
για τον εαυτό του, για την ιστορία του.
Αυτό ήταν ένα βάρος που κουβαλούσα.
Αυτό ήταν ένα βάρος που κουβαλούσαν
οι γονείς μου και οι γενιές πριν από αυτούς.
Και τώρα έβλεπα τον γιο μου να έχει πάρει αυτό το βάρος επίσης.
Βλέπετε, γι' αυτό η Ρόζα Παρκς έγραψε την αυτοβιογραφία της.
Γιατί κατά τη διάρκεια της ζωής της,
αν μπορείτε να φανταστείτε,
κάνετε αυτό το φανταστικό πράγμα,
είστε ζωντανοί και μιλάτε για ακτιβισμό των πολιτικών δικαιωμάτων,
και μια ιστορία αναδύεται
στην οποία κάποιος λέει στον κόσμο
ότι ήσουν ηλικιωμένη και κουρασμένη
και ήσουν απλώς ακτιβίστρια κατά λάθος,
όχι ότι είχες υπάρξει ακτιβίστρια έως τότε για 20 χρόνια,
όχι ότι το μποϊκοτάζ είχε σχεδιαστεί για μήνες,
όχι πως δεν ήσουν καν η πρώτη ή ακόμη η δεύτερη ή ακόμη η τρίτη γυναίκα
που είχε συλληφθεί κάνοντάς το αυτό.
Γίνεσαι μια τυχαία ακτιβίστρια, ακόμη και όσο ήταν ζωντανή.
Έτσι έγραψε την αυτοβιογραφία για να διορθώσει τις πληροφορίες,
επειδή αυτό που ήθελε να θυμίσει στους ανθρώπους
ήταν πως έτσι
ήταν
το 1950
το να προσπαθείς να είσαι μαύρος στην Αμερική
και να πολεμάς για τα δικαιώματά σου.
Στη διάρκεια του χρόνου που κράτησε το μποϊκοτάζ,
υπήρξαν πάνω από τέσσερις βομβαρδισμοί εκκλησιών.
Το σπίτι του Μάρτιν Λούθερ Κινγκ βομβαρδίστηκε δύο φορές.
Τα σπίτια αρχηγών πολιτικών δικαιωμάτων βομβαρδίστηκαν στο Μπέρμινγκχαμ.
Ο άνδρας της Ρόζα Παρκς κοιμόταν τη νύχτα με ένα όπλο,
επειδή λάμβαναν συνεχείς απειλές θανάτου.
Στην ουσία, η μητέρα της Ρόζα Παρκς ζούσε μαζί τους,
και μερικές φορές περίμενε πάνω από το τηλέφωνο για ώρες
έτσι ώστε να μην τηλεφωνήσει κανείς με απειλές θανάτου,
γιατί ήταν συνεχές και επίμονο.
Στην ουσία, υπήρξε τόση ένταση,
υπήρξε τόση πίεση, υπήρξε τόση τρομοκρατία,
που η Ρόζα Παρκς και ο σύζυγός της, έχασαν τις δουλειές τους,
και έμειναν άνεργοι
και τελικά έπρεπε να φύγουν και να μετακομίσουν μακριά από το Νότο.
Αυτή είναι η πραγματικότητα των πολιτικών δικαιωμάτων
που η Ρόζα Παρκς ήθελε να σιγουρευτεί ότι οι άνθρωποι θα καταλάβαιναν.
Έτσι λέτε, «Λοιπόν, Ντέιβιντ, τι έχει αυτό να κάνει με εμένα;
Είμαι ένα καλοπροαίρετο άτομο.
Δεν είχα ποτέ σκλάβους.
Δεν προσπαθώ να καλύψω τα λάθη στην ιστορία.
Είμαι καλό παιδί. Είμαι καλό άτομο».
Αφήστε με να σας πω τι έχει να κάνει με εσάς,
και θα σας το πω λέγοντάς σας μια ιστορία
για έναν καθηγητή μου, έναν λευκό καθηγητή,
όταν ήμουν στο πανεπιστήμιο, ο οποίος ήταν εξαιρετικό άτομο.
Θα τον πούμε «Φρεντ».
Και ο Φρεντ έγραφε την ιστορία για το κίνημα των πολιτικών δικαιωμάτων,
αλλά έγραφε ειδικά για ένα περιστατικό
που του συνέβη στη Βόρεια Καρολίνα
όταν ένας λευκός άνδρας πυροβόλησε εν ψυχρώ έναν μαύρο άνδρα σε ανοιχτό χώρο
και δεν καταδικάστηκε ποτέ.
Και έτσι ήταν αυτό το εξαιρετικό βιβλίο,
και φώναξε ένα ζευγάρι φίλων καθηγητών
και κάλεσε εμένα να διαβάσω ένα προσχέδιο πριν την τελική υποβολή.
Και ήμουν κολακευμένος που με κάλεσε
Ήμουν απλώς ένας απόφοιτος φοιτητής τότε.
Αισθανόμουν ωραία. Σκεφτόμουν, «ΟΚ, ναι».
Κάθομαι γύρω από διανοούμενους,
και διαβάζω το προσχέδιο του βιβλίου.
Και υπήρξε μια στιγμή στο βιβλίο
που βρήκα βαθιά προβληματική,
και έτσι είπα,
«Φρεντ», καθώς καθόμασταν συζητώντας για το προσχέδιο,
είπα, «Φρεντ, έχω ένα πραγματικό πρόβλημα με αυτή τη στιγμή που μιλάς
για την υπηρέτριά σου στο βιβλίο σου».
Και μπορούσα να δω τον Φρεντ να σφίγγεται λίγο.
Είπε, «Τι εννοείς; Αυτή είναι μια εξαιρετική ιστορία».
Συνέβη όπως ακριβώς την περιέγραψα».
Είπα, «Μμμ...μπορώ να σου δώσω ένα άλλο σενάριο;»
Τώρα, ποια είναι η ιστορία;
Ήταν 1968.
Ο Μάρτιν Λούθερ Κίνγκ μόλις είχε δολοφονηθεί.
Η υπηρέτριά του, «εσωτερική»-- θα την πούμε «Μέημπελ»,
ήταν στην κουζίνα.
Ο μικρός Φρέντ ήταν οκτώ χρονών.
Ο μικρός Φρεντ έρχεται στην κουζίνα,
και η Μέημπελ, που την είχε δει μόνο γελαστή, εξυπηρετική και χαρούμενη,
είναι σκυμμένη στον νιπτήρα,
και κλαίει
με λυγμούς,
απαρηγόρητη.
Και ο μικρός Φρεντ έρχεται κοντά της και λέει, «Μέημπελ, τι συμβαίνει;»
Η Μέημπελ γυρίζει και λέει,
«Τον σκότωσαν! Σκότωσαν τον αρχηγό μας. Σκότωσαν τον Μάρτιν Λούθερ Κινγκ.
Είναι νεκρός! Είναι τέρατα».
Και ο μικρός Φρεντ λέει,
«Θα είναι εντάξει, Μέημπελ. Θα είναι εντάξει, θα είναι εντάξει».
Και τον κοίταξε και του λέει, «Όχι, δεν πρόκειται να είναι καλά.
Δεν άκουσες τι σου είπα;
Σκότωσαν τον Μάρτιν Λούθερ Κινγκ».
Και ο Φρεντ,
γιος ενός ιερέα,
κοιτάζει την Μέημπελ και λέει,
«Μα, Μέημπελ, ο Ιησούς δεν πέθανε στον σταυρό για τις αμαρτίες μας;»
Δεν ήταν αυτό καλό αποτέλεσμα;
Ίσως να είναι κι αυτό ένα καλό αποτέλεσμα.
Ίσως ο θάνατος του Μάρτιν Λούθερ Κινγκ να οδηγήσει σε καλό αποτέλεσμα».
Και καθώς ο Φρεντ λέει την ιστορία,
λέει ότι η Μέημπελ κάλυψε το στόμα της με το χέρι της,
έσκυψε και έδωσε στον μικρό Φρεντ μια αγκαλιά,
και μετά πλησίασε το παγοδοχείο,
και πήρε δύο αναψυκτικά,
του έδωσε ένα
και τον έστειλε να παίξει με τα αδέρφια του.
Και εκείνος είπε,
«Αυτή ήταν η απόδειξη πως στις πιο βασανιστικές στιγμές του φυλετικού αγώνα
δύο άνθρωποι μπορούσαν να ξεπεράσουν τις ρατσιστικές γραμμές
και να μοιραστούν την ανθρωπιά τους
σύμφωνα με την αγάπη και τη στοργή».
Και είπα, «Φρεντ, αυτά είναι αηδίες».
(Γέλια)
(Χειροκρότημα)
Ο Φρεντ είπε,
«Μα, δεν καταλαβαίνω, Ντέιβιντ. Αυτή είναι η ιστορία».
Είπα, «Φρεντ, άσε με να σου κάνω μια ερώτηση»
Είπα, «Ήσουν στη Βόρεια Καρολίνα το 1968.
Αν η Μέημπελ είχε πάει στην κοινότητά της --ήσουν οχτώ χρονών--
πώς νομίζεις ότι τα οχτάχρονα Αφροαμερικάνικα παιδιά θα τη φώναζαν;
Νομίζεις θα τη φώναζαν με το μικρό της όνομα;»
Όχι, θα τη φώναζαν «Κυρία Μέημπελ».
ή θα τη φώναζαν «Κυρία Τζόνσον» ή «Θεία Τζόνσον».
Δεν θα τολμούσαν να τη φωνάξουν με το μικρό της όνομα,
επειδή αυτό θα ήταν η ύψιστη έλλειψη σεβασμού.
Και παρόλα αυτά, τη φώναζες με το μικρό της όνομα
κάθε μέρα που δούλευε,
και ποτέ δεν το σκέφτηκες αυτό».
Είπα, «Να σου κάνω άλλη μια ερώτηση: Η Μέημπελ ήταν παντρεμένη;
Είχε παιδιά;
Σε ποιά εκκλησία πήγαινε;
Ποιο ήταν το αγαπημένο της γλυκό;»
Ο Φρεντ δεν μπορούσε να απαντήσει καμία από αυτές τις ερωτήσεις.
Είπα, «Φρεντ, αυτή η ιστορία δεν είναι για τη Μέημπελ.
Αυτή η ιστορία είναι για σένα»
Είπα, «Αυτή η ιστορία έκανε εσένα να νιώσεις καλά,
αλλά αυτή η ιστορία δεν είναι για τη Μέημπελ.
Η πραγματικότητα είναι,
πως αυτό που συνέβη ήταν, πως η Μέημπελ έκλαιγε,
το οποίο δεν ήταν κάτι που συνήθιζε να κάνει,
και άφησε τις άμυνές της.
Και μπήκες στην κουζίνα,
και τη βρήκες σε μια αδύναμη στιγμή όπου είχε χάσει τις άμυνές της.
Και επειδή σκεφτόσουν τον εαυτό σου σαν κάποιο από τα παιδιά της,
δεν αναγνώρισες πως ήσουν στην ουσία το παιδί του αφεντικού της.
Και άρχισε να σου φωνάζει.
Και μετά έπιασε τον εαυτό της,
να συνειδητοποιεί ότι «Αν του φωνάζω
και πάει και το πει στους γονείς του,
θα μπορούσα να χάσω τη δουλειά μου».
Και έτσι συγκράτησε τον εαυτό της και --
παρόλο που χρειαζόταν συμπαράσταση -- κατέληξε να συμπαραστέκεται σε εσένα
και να σου λέει να φύγεις,
ίσως γιατί μετά θα μπορούσε να τελειώσει τον θρήνο της με ησυχία».
Και ο Φρεντ ήταν έκπληκτος.
Και συνειδητοποίησε πως είχε παρερμηνεύσει εκείνη τη στιγμή.
Και βλέπετε, αυτό κάνανε στη Ρόζα Παρκς.
Επειδή είναι πολύ ευκολότερο να χωνέψεις μια γιαγιά με πόδια που πονάνε,
η οποία δεν αντιστέκεται επειδή θέλει να αγωνιστεί για την ανισότητα,
αλλά γιατί της πονάνε τα πόδια της και η πλάτη της
και δούλευε όλη μέρα.
Βλέπετε, οι γιαγιάδες δεν είναι τρομακτικές.
Αλλά οι νέες, ριζοσπαστικές μαύρες γυναίκες
που δε σηκώνουν τίποτα από κανέναν
είναι πολύ τρομακτικές,
που αντιστέκονται στην εξουσία
και είναι πρόθυμες να πεθάνουν γι' αυτό --
εκείνες δεν είναι το είδος των ανθρώπων
που μας κάνουν να νοιώθουμε άνετα.
Έτσι εσείς λέτε,
«Τι θέλεις να κάνω, Ντέιβιντ;
Δεν ξέρω τι να κάνω».
Λοιπόν, αυτό που θα σας έλεγα είναι,
πως υπήρχε μια εποχή όπου,
αν ήσασταν Εβραίοι, δεν ήσασταν λευκοί,
αν ήσασταν Ιταλός, δεν ήσασταν λευκοί,
αν ήσασταν Ιρλανδοί, δεν ήσασταν λευκοί
σε αυτή τη χώρα.
Πήρε καιρό πριν οι Ιρλανδοί, οι Εβραίοι και οι Ιταλοί να γίνουν λευκοί.
Σωστά;
Υπήρχε μια εποχή στην οποία ήσασταν «άλλοι»,
όταν ήσασταν οι άνθρωποι εκτός.
Ο Τόνι Μόρισον είπε,
«Αν, για να είσαι εσύ ψηλός, εγώ θα πρέπει να πέσω στα γόνατα,
τότε έχεις σοβαρό πρόβλημα».
Λέει, «η Λευκή Αμερική έχει ένα σοβαρό πρόβλημα».
Ειλικρινά, δεν ξέρω αν οι φυλετικές σχέσεις θα βελτιωθούν στην Αμερική.
Αλλά ξέρω πως αν θα βελτιωθούν,
θα πρέπει να αντιμετωπίσουμε αυτές τις προκλήσεις κατάμουτρα.
Το μέλλον των παιδιών μου εξαρτάται από αυτό.
Το μέλλον των παιδιών των παιδιών μου εξαρτάται από αυτό.
Και, είτε το ξέρετε είτε όχι,
το μέλλον των παιδιών σας και των παιδιών των παιδιών σας
εξαρτάται από αυτό, επίσης.
Ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Soy el orgullos padre de dos preciosos hijos:
Elijah de 15 y Octavia de 12.
Cuando Elijah iba a cuarto grado,
vino a mí,
vino a casa desde el colegio rebosante de emoción
por lo que aprendió ese día sobre la historia afroamericana.
Bueno, soy afroamericano y profesor de estudios culturales
y entonces, como pueden imaginar
la cultura afroamericana es algo bastante serio en mi casa.
Así que estaba muy orgulloso de que mi hijo estuviera entusiasmado
por lo que aprendió
ese día en el colegio.
Dije: "¿Qué aprendiste?"
Él dijo: "Aprendí sobre Rosa Parks"
Dije: "Bien, ¿qué aprendiste sobre Rosa Parks?"
Él dijo: "Aprendí que Rosa Parks era esta mujer frágil y vieja
en la década de 1950
en Montgomery, Alabama.
Y se sentó en este autobus,
y tenía los pies cansados,
y cuando el conductor le dijo que cediera su asiento a un cliente blanco
se negó porque tenía los pies cansados.
Había sido un día largo,
estaba cansada de la opresión,
y no cedió su asiento.
Y marchó con Martin Luther King
y creyó en la no violencia".
Y supongo que debió ver mi cara
y vio que estaba poco menos que impresionado
por su...
...um...
lección de historia.
Y paró, y estaba como: "Papá, ¿qué pasa? ¿en qué me equivoqué?
Dije: "Hijo, no te equivocaste en nada
pero creo que tu maestro se equivocó en un montón de cosas"
(Risas)
Dijo: "Bien, ¿a qué te refieres?"
Dije: "Rosa Parks no estaba cansada"
No era anciana.
Y desde luego no tenía los pies cansados".
Él dijo: "¿Qué?
Dije: "¡Sí!
Rosa Parks solo tenía 42 años".
Sí, están sorprendidos, ¿verdad? Nunca escucharon eso.
Rosa Parks solo tenía 42 años,
solo trabajó seis horas ese día y era costurera
y sus pies estaban bien.
(Risas)
De lo único de lo que estaba cansada,
muy cansada era de la desigualdad.
Estaba cansada de la opresión".
Y mi hijo dijo:
"Bien, ¿por qué mi maestra me contó eso?
Es confuso para mí".
Porque amaba a su maestra y era una buena maestra
una mujer blanca joven de un veintitantos
muy, muy inteligente, lo motivaba, por lo que me gustaba también.
Pero él estaba confuso. Dijo: "¿Por qué me contó eso?"
"Papá, cuéntame más. Cuéntame más. Cuéntame más sobre Rosa Parks"
Y dije: "Hijo, haré algo mejor".
Él dijo: "¿Qué?"
Dije: "Voy a comprarte su autobiografía,
y voy a dejar que la leas".
(Risas)
Como pueden imaginar,
Elijah no estaba muy emocionado con esta nueva y larga tarea
que su padre le había dado, pero la tomó con calma.
Y volvió después de haberla leído,
y estaba emocionado sobre lo que había aprendido.
Dijo: "Papá, no solo Rosa Parks no estaba inicialmente con la no violencia,
sino que el abuelo de Rosa Parks, que básicamente la crió
y era suficiente claro para pasar por blanco,
solía caminar por la ciudad con su arma en su funda
y la gente sabía que si te metías con los hijos o nietos de Mr. Parks
te metería una bala donde la espalda pierde su nombre".
(Risas)
¿De acuerdo?
No era alguien con quien meterse.
Y me dijo: "También aprendí que Rosa Parks se casó con un hombre
en Raymond
que se parecía mucho a su abuelo".
Se organizó.
Era un activista por los derechos civiles.
Organizaba eventos
y a veces los eventos eran en la casa de Rosa Parks.
Y una vez Rosa Parks comentó
que había tantas armas sobre la mesa
porque estaban preparados para que alguien tirara la puerta abajo
y estaban preparados para lo que pidiera pasar,
que Rosa Parks dijo: "Había tantas pistolas sobre la mesa
que incluso se me olvidó ofrecerles café o comida".
Esta era Rosa Parks.
Y de hecho, Rosa Parks, cuando estaba sentada en el bus ese día,
esperando que esos oficiales de policía llegaran
y no sabiendo qué iba a pasar con ella,
no estaba pensando en Martin Luther King,
a quien apenas conocía.
No estaba pensando en la no violencia de Gandhi.
Estaba pensando en su abuelo,
un abuelo pistolero con el que no meterse.
En eso estaba pensando Rosa Parks
Mi hijo quedó hipnotizado por Rosa Parks.
y yo me sentía orgulloso de él, de ver su emoción.
Pero aún tenía un problema.
Porque aún tenía que ir a la escuela
y abordar el problema con su maestra,
porque no quería que continuara enseñando a los niños
una historia obviamente falsa.
Esto me angustia
principalmente porque entiendo, como hombre afroamericano,
que cada vez que uno habla a los blancos de racismo
o cualquier cosa racialmente sensible,
generalmente es un desafío.
Esto es lo que la socióloga blanca Robin DiAngelo llama "fragilidad blanca".
Ella argumenta que, de hecho,
porque los blancos tienen poca experiencia a ser desafiados
en relación a su privilegio blanco.
Cada vez que se les presenta el desafío más minucioso
normalmente lloran,
se enfadan
o corren.
(Risas)
Y he experimentado todos.
Y así, cuando contemplaba confrontar a su maestra,
no me sentía feliz,
pero pensé: este es un mal necesario
por ser un padre negro que quiere criar hijos negros autorrealizados.
Entonces llamé a Elijah y dije:
"Elijah, voy a concertar una cita con tu maestra
e intentar corregir esto
o quizás con el director del colegio.
¿Qué opinas?"
Y Elijah dijo:
"Papá, tengo una idea mejor".
Y dije: "¿De verdad?, ¿Cuál es tu idea?"
Dijo: "Tenemos una tarea para hablar en público,
y por qué no usamos esa tarea de discurso en público
para desmentir los mitos sobre Rosa Parks?"
Y me dije:
"Bueno, es una buena idea"
Así que Elijah fue al colegio,
hizo su presentación,
regresó a casa,
y pude ver que algo positivo ocurrió.
Dije: "Bueno, ¿qué pasó, hijo?"
Él dijo: "Bueno, más tarde ese día,
la maestra me llevó a parte,
y se disculpó conmigo por dar esa información errónea".
Y entonces sucedió algo más milagroso al día siguiente.
Ella realmente impartió una nueva lección sobre Rosa Parks,
rellenando las lagunas que había omitido y corrigiendo errores que había cometido.
Y yo estaba muy, muy orgulloso de mi hijo.
Pero luego lo pensé.
Y me enojé.
Y me enojé mucho.
¿Por qué? ¿Por qué me enojé?
Porque mi hijo de nueve años tuvo que instruir a su maestra
sobre su historia,
tuvo que educar a su maestra sobre su propia humanidad.
Tiene nueve años.
Debería estar pensando en baloncesto o fútbol
o en la última película.
No debería estar pensando en tener que responsabilizarse
de educar a su profesora,
a sus estudiantes,
a sí mismo, sobre su historia.
Esa fue una carga que llevé.
Esa fue la carga que llevaron mis padres
y llevaron generaciones anteriores.
Y ahora veía a mi hijo llevar también la carga.
Verán, esto es por lo que Rosa Parks escribió su autobiografía.
Porque durante su vida,
si pueden imaginarlo,
hacen esta cosa asombrosa,
están vivos y hablan sobre su activismo en derechos civiles
y surge una historia
en la que alguien cuenta al mundo
que eran ancianos y tenían los pies cansados
y solo eran activistas accidentales.
Y no que habían sido activistas para entonces durante 20 años,
no es que el boicot hubiera sido preparado durante meses
no es que fuera la primera o segunda o incluso tercera mujer
arrestada por hacer eso.
Así se convierte en activista accidental, finalmente en su propia vida.
Así que escribió esa autobiografía para corregir ese testimonio,
porque lo que quería recordar a la gente
que esto es lo que era
así
en la década de 1950
siendo negro en EE.UU
luchando por sus derechos.
Durante el año, poco más del año que duró el boicot,
hubo más de cuatro bombardeos de iglesias.
La casa de Martin Luther King fue bombardeada dos veces.
Las casas de otros líderes de los derechos civiles en Birmingham.
El marido de Rosa Parks dormía por la noche con una pistola,
porque recibían amenazas de muerte constantes.
De hecho, la madre de Rosa Parks vivía con ellos,
y a veces estaba al teléfono horas
para que nadie llamara con amenazas de muerte,
porque era algo constante y persistente.
De hecho, había tanta tensión,
había tanta presión, había tanto terrorismo,
que Rosa Parks y su marido perdieron sus empleos
y se convirtieron en desempleados
y finalmente tuvieron que marcharse y mudarse al Sur.
Esta era una realidad de los derechos civiles
que Rosa quería asegurar que la gente comprendiera.
Quizá digan: "Bueno, David, qué tiene eso que ver conmigo?
Soy una persona con buenas intenciones.
No tuve esclavos.
No trato de blanquear la historia.
Soy un buen tipo. Soy una buena persona".
Déjenme decirles lo que tiene que ver con Uds.,
se lo voy a explicar contando una historia
sobre uno de mis profesores, un profesor blanco
que tuve en el postgrado, y que era un individuo brillante.
Lo llamaremos "Fred".
Y Fred estaba escribiendo esa historia sobre el movimiento de derechos civiles
pero escribía específicamente sobre un momento
que ocurrió en Carolina del Norte
en que este hombre blanco disparó a este hombre negro a sangre fría
en un espacio público
y nunca fue condenado.
Y como este era un gran libro,
reunió a un par de amigos profesores
y me llamó para leer el borrador antes de la entrega final.
Y me halagó que me llamaran.
Solo era un estudiante de grado.
Me estaba sintiendo grande. Estaba como: "Está bien, sí"
Estoy sentado entre intelectuales
y leo el borrador del libro.
Y había un momento en el libro
que me pareció profundamente problemático
y dije:
"Fred" mientras estábamos hablando sobre este borrador,
Dije: "Fred, tuve un serio problema con el momento en que hablaste
sobre tu criada en tu libro".
Y pude ver a Fred ponerse un poco "tenso, como decimos.
Él dijo: "¿A qué te refieres? Esa es una gran historia.
Sucedió justo como dije".
Dije: "Mmm...¿puede darte otra posibilidad?
Bien, ¿cuál es la historia?
Era en 1968.
Martin Luther King acababa de ser asesinado.
Su criada, "empleada doméstica", la llamaremos "Mabel"
estaba en la cocina.
El pequeño Fred tenía 8 años.
El pequeño Fred entra en la cocina
y Mabel, a quien solo ha visto sonriendo y servicial y feliz,
está inclinada sobre el fregadero,
y está llorando,
y está sollozando
inconsolablemente.
Y el pequeño Fred se acerca a ella y dice: "Mabel, ¿qué pasa?"
Mabel se vuelve y dice:
"¡Lo han matado! ¡Han matado a nuestro líder! ¡Han matado a Martin Luther King!
¡Está muerto! Son unos monstruos".
Y el pequeño Fred dice:
"Todo irá bien, Mabel. Todo irá bien, todo irá bien".
Y ella lo miró y dijo: "No, no va a estar bien"
¿No has escuchado lo que acabo de decir?
Mataron a Martin Luther King".
Y Fred,
hijo de un predicador,
mira a Mabel y dice:
"Pero Mabel, ¿no murió Jesús por nuestros pecados?
¿No fue un buen desenlace?
Tal vez esto sea un buen desenlace.
Quizás la muerte de Martin Luther King lleve a un buen desenlace".
Y cuando Fred cuenta la historia,
dice que Mabel puso su mano sobre su boca,
se agachó y dio al pequeño Fred un abrazo,
y luego metió la mano en la nevera,
sacó un par de Pepsis,
le dio algunas Pepsis
y lo envió a jugar con sus hermanos.
Y él dijo:
"Esta fue la prueba de que incluso en los momentos más terribles
de lucha racial
dos personas podían unirse a través de líneas raciales
y encontrar la comunidad humana
en las líneas del amor y el afecto".
Y dije: "Fred, eso son idioteces"
(Risas)
(Aplauso)
Fred se quedó como:
"Pero no entiendo, David. Esa es la historia"
Dije: "Fred, déjame hacerte una pregunta.
"Estuviste en Carolina del Norte en 1968.
Si Mabel hubiera ido a su comunidad, tú tenías ochos años,
¿cómo crees que los niños afroamericanos de ocho años
la llamaban?
¿Crees que ellos la llamaban por su nombre?
No, la llamaban "Miss Mabel"
o la llamaban "Miss Johnson" o la llamaban "Tía Johnson"
Nunca se hubieran atrevido a llamarla por su nombre
porque eso habría sido el colmo de la falta de respeto
Y sin embargo, tú la estabas llamando por su nombre
cada día que trabajaba,
y nunca lo pensaste".
Dije: "Déjame hacerte otra pregunta: ¿Estaba casada Mabel?
¿Tenía hijos?
¿A qué iglesia iba?
¿Cuál era su postre favorito?
Fred no podía responder ninguna de esas preguntas.
Dije: "Fred, esta historia no es sobre Mabel.
Esta historia es sobre tí".
Dije: "Esta historia te hace sentir bien,
pero esta historia no es sobre Mabel.
La realidad es
que lo que probablemente pasó era que Mabel lloraba
que era algo que no solía hacer,
así que estaba con la guardia baja.
Y tú entraste a la cocina
y la encontraste en un momento débil donde estaba con la guardia baja.
Y mira, como pensabas en ti mismo como uno de sus hijos,
no reconocías que de hecho eras el hijo de su empleador
y empezó a gritarte.
Y se sorprendió a sí misma,
dándose cuenta de que "Si le estoy gritando a él
y regresa y le cuenta a su padre o le cuenta a su madre
podría perder mi empleo".
Y así se calmó, y acabó...
a pesar de que ella necesitaba consuelo, acabó consolándote a ti
y enviándote fuera
para quizás poder terminar de llorar en paz"
Y Fred estaba aturdido.
Y se dio cuenta de que había interpretado mal ese momento.
Y verán, esto es lo que hicieron con Rosa Parks.
Porque era mucho más fácil de digerir una anciana con pies cansados
que una que no se quiere levantar porque lucha contra la desigualdad,
mejor una con pies y espalda cansados,
que trabajó todo el día.
Verán, las ancianas no dan miedo.
Pero mujeres jóves negras radicales
quienes no toman nada de nadie
son muy aterradoras.
Aquellas que hacen frente al poder
y que están dispuestas a morir por eso,
no son el tipo de persona,
que nos hace sentir cómodos.
Así que dicen:
"¿Qué quieres de mí, David?
No sé qué hacer",
Bueno, lo que le dije es que
hubo un tiempo en el que
si eras judío, no eras blanco,
si eras italiano, no eras blanco,
si eras irlandés, no eras blanco,
en este país.
Tomó un tiempo hasta que irlandeses, judíos e italianos se hicieran blancos,
¿cierto?
Hubo un tiempo en el que Uds. fueron "otro",
cuando eran la gente de fuera.
Toni Morrison dijo:
"Si para que tú seas alto tengo que arrodillarme,
tienes un serio problema".
Ella dice: "La América blanca tiene un serio, serio problema"
Para ser honesto, no sé si las relaciones raciales mejorán en EE.UU.
Pero sé que si mejoran
tenemos que enfrentarnos a estos desafíos.
El futuro de mis hijos depende de esto.
El futuro de los hijos de mis hijos depende de esto.
Y, tanto si lo sabe como si no,
el futuro de nuestros hijos y los hijos de nuestros hijos
depende de esto también.
Gracias.
(Aplausos)
Je suis l'heureux père de deux beaux enfants,
Elijah, 15 ans, et Octavia, 12 ans.
Quand Elijah était en CM1,
il est venu me voir,
rentrant de l'école, très emballé
par ce qu'il avait appris à l'école à propos de l'histoire afro-américaine.
Je suis afro-américain et professeur d'études culturelles
donc comme vous pouvez l'imaginer,
la culture afro-américaine est plutôt sérieuse à la maison.
J'étais donc très fier que mon fils soit emballé par ce qu'il avait appris
à l'école ce jour-là.
Donc j'ai demandé : « Qu'as-tu appris ?
- J'ai appris l'histoire de Rosa Parks.
- Ok, qu'as-tu appris sur Rosa Parks ?
- J'ai appris que Rosa Parks était une vieille femme noire frêle,
dans les années 50
à Montgomery, dans l'Alabama.
Elle est montée dans un bus,
et comme elle avait mal aux pieds,
quand le conducteur lui a dit de laisser son siège à un client blanc,
elle a refusé, parce qu'elle avait mal aux pieds,
que sa journée avait été longue,
et qu'elle était lasse de l'oppression,
et elle n'a pas laissé sa place.
Et elle a défilé avec Martin Luther King,
et elle croyait en la non-violence. »
Et je suppose qu'il a dû voir ma tête
et compris que je n'étais pas très impressionné
par sa
hum....
leçon d'histoire.
Donc il s'est arrêté, et il a dit :
« Papa, qu'est-ce qui ne va pas ? Je me suis trompé ?
- Fils, tu ne t'es pas trompé,
mais je pense que ta maîtresse s'est trompée sur beaucoup de choses.
(Rires)
- Qu'est-ce que tu veux dire ?
- Rosa Parks n'était pas fatiguée.
Elle n'était pas vieille.
Et elle n'avait certainement pas mal aux pieds.
- Quoi ?
- Oui !
Rosa Parks n'avait que 42 ans » -
Choqués, pas vrai ? Vous n'avez jamais entendu ça -
« Rosa Parks n'avait que 42 ans,
elle n'avait travaillé que six heures ce jour-là, et elle était couturière
et ses pieds allaient très bien.
(Rires)
Le seule chose dont elle était lasse,
c'était l'inégalité.
Elle était lasse de l'oppression. »
Et mon fils a dit :
« Pourquoi ma maîtresse m'a dit ça ?
Ce n'est pas clair pour moi. »
Parce qu'il aimait sa maîtresse, et c'était une bonne maîtresse,
une jeune femme blanche d'une vingtaine d'années,
très très intelligente, qui le poussait, donc je l'aimais bien aussi.
Mais il était perdu : « Pourquoi nous a-t-elle dit ça ?
Papa, dis-m'en plus. Dis-m'en plus sur Rosa Parks.
Fiston, je vais faire mieux que ça.
- Quoi ?
- Je vais acheter son autobiographie,
et je vais te laisser la lire toi-même. »
(Rires)
Donc comme vous pouvez l'imaginer,
Elijah n'était pas très emballé par ce nouveau, long devoir
que son père venait de lui donner, mais il l'a pris avec enthousiasme.
Et il est revenu après l'avoir lu,
et il était content de ce qu'il avait appris.
Il a dit : « Papa, non seulement Rosa Parks
n'était pas, au départ, pour la non-violence
mais son grand-père, qui l'a pratiquement élevée
et avait la peau assez pâle pour passer pour blanc,
avait l'habitude de se balader en ville avec son pistolet dans son étui,
et les gens savaient que si on s'en prenait
aux enfants ou petits-enfants de M. Parks,
il mettrait un bouchon dans votre derrière. »
(Rires)
Pas vrai ?
Il ne fallait pas l'embêter.
Et il a dit : « J'ai aussi appris
que Rosa Parks a épousé un homme à Raymond
qui ressemblait beaucoup à son grand-père. »
Il s'occupait de l'organisation.
C'était un militant des droits civiques.
Il organisait des événements
et parfois les événements se déroulaient chez Rosa Parks.
Et une fois, Rosa Parks remarqua
qu'il y avait tellement d'armes sur la table,
parce qu'ils étaient prêts à ce que quelqu'un vienne enfoncer la porte,
qu'ils étaient prêts à tout ce qui pouvait arriver,
que Rosa Parks a dit : « Il y avait tellement d'armes sur la table
que j'en ai même oublié de leur offrir du café ou à manger. »
Voilà qui était Rosa Parks.
Et en fait, Rosa Parks, quand elle était assise dans ce bus ce jour-là,
attendant que ces policiers arrivent
et ne sachant pas ce qui allait lui arriver,
elle ne pensait pas à Martin Luther King,
qu'elle connaissait à peine.
Elle ne pensait pas à la non-violence ni à Gandhi.
Elle pensait à son grand-père,
un grand-père qui portait une arme et qui n'avait peur de rien.
Voilà à qui pensait Rosa Parks.
Mon fils était fasciné par Rosa Parks,
et j'étais fier de lui en voyant cet enthousiasme.
Mais j'avais toujours un problème.
Parce que je devais encore aller à son école
et aborder le sujet avec sa maîtresse,
parce que je ne voulais pas qu'elle continue d'enseigner aux enfants
une histoire manifestement fausse.
Cela me prenait la tête,
principalement parce que je comprends qu'en tant qu'Afro-Américain,
à chaque fois que vous parlez de racisme avec des blancs
ou tout ce qui est sensible à la race,
il y a généralement un défi à relever.
C'est ce que la socialiste Robin DiAngelo appelle « la fragilité blanche ».
Elle soutient qu'en réalité,
puisque les blancs ont connu très peu de remises en question
de leurs privilèges,
qu'à chaque fois qu'ils sont confrontés à la moindre contestation,
ils ont tendance à pleurer,
à se mettre en colère
ou à fuir.
(Rires)
Et je les ai tous vécus.
Et donc, quand j'envisageais de me confronter à sa maîtresse,
cela ne m'enchantait pas,
mais je me disais que c'est un mal nécessaire
quand on est un parent noir essayant d'élever des enfants noirs épanouis.
Donc j'ai appelé Elijah et j'ai dit :
« Elijah, je vais prendre rendez-vous avec ta maîtresse
et essayer de corriger ça
et peut-être ton directeur.
Qu'est-ce que tu en penses ? »
Et Elijah a dit :
« Papa, j'ai une meilleure idée !
- Vraiment ? Laquelle ?
- Nous devons faire un exposé,
et pourquoi n'utiliserais-je pas cet exposé pour détruire
les mythes au sujet de Rosa Parks ? »
Et je me suis dit :
« Eh bien, c'est une bonne idée. »
Donc Elijah va à l'école,
il donne sa présentation,
il rentre à la maison,
et je pouvais voir que quelque chose de positif s'était passé.
J'ai dit : « Alors, comment ça s'est passé, fiston ?
- Eh bien, après mon exposé,
la maîtresse m'a pris à part,
et elle m'a demandé pardon pour avoir donné ces mauvaises informations. »
Et puis un autre miracle s'est produit le lendemain :
elle a donné une nouvelle leçon sur Rosa Parks,
comblant les lacunes qu'elle avait laissées
et corrigeant les erreurs qu'elle avait faites.
Et j'étais tellement, tellement fier de mon fils.
Mais ensuite, j'ai repensé à tout ça.
Et cela m'a mis en colère.
Très en colère.
Pourquoi est-ce que je serais en colère ?
Parce que mon fils de neuf ans avait dû éduquer sa maîtresse
sur son histoire,
avait dû éduquer sa maîtresse sur sa propre humanité.
Il a neuf ans.
Il devrait penser au basket, au foot
ou au dernier film.
Il ne devrait pas penser à prendre la responsabilité
d'éduquer sa maîtresse,
ses camarades,
sur lui-même, sur son histoire.
C'était un fardeau que j'ai porté.
C'était un fardeau que mes parents ont porté
et que les générations avant eux ont porté
et maintenant, je voyais mon fils accepter lui aussi ce fardeau.
Vous voyez, c'est pourquoi Rosa Parks a écrit son autobiographie.
Parce que de son vivant,
si vous pouvez imaginer,
vous faites cette chose incroyable,
vous êtes en vie et vous parlez de votre activisme pour les droits civiques,
et une histoire apparaît
dans laquelle quelqu'un dit au monde entier
que vous étiez vieille et fatiguée,
et que vous n'étiez juste qu'une activiste accidentelle,
et non que vous êtes activiste depuis 20 ans,
et que ce boycott avait été planifié pendant des mois,
que vous n'étiez ni la première ni la deuxième ni la troisième femme
à être arrêtée pour avoir fait ça.
Vous devenez une activiste par accident, même de votre vivant.
Donc elle a écrit cette autobiographie pour rétablir la vérité,
parce que ce qu'elle voulait rappeler aux gens,
c'est que c'était à ça
que ça ressemblait,
dans les années 50,
d'essayer d'être noir en Amérique
et de se battre pour vos droits.
Pendant l'année, un peu plus d'un an, que le boycott a duré,
il y a eu plus de quatre attentats à la bombe dans des églises.
La maison de Martin Luther King a été attaquée deux fois.
D'autres maisons de leaders des droits civiques
ont été attaquées à Birmingham.
Le mari de Rosa Parks dormait avec un fusil à pompe,
parce qu'ils recevaient constamment des menaces de mort.
En fait, la mère de Rosa Parks vivait avec eux,
et parfois elle restait au téléphone pendant des heures
pour que personne n'appelle pour les menacer,
parce que c'était constant et persistant.
En fait, il y avait tant de tension,
tant de pression, tant de terrorisme,
que Rosa Parks et son mari ont perdu leurs emplois,
et ils n'ont pas pu en retrouver,
et ont finalement dû déménager et quitter le Sud.
C'est la réalité des droits civiques
et Rosa Parks voulait s'assurer que les gens l'avait comprise.
Donc vous dites : « David, en quoi cela me concerne ?
Je suis une personne bien intentionnée.
Je ne possédais pas d'esclaves.
Je n'essaie pas de blanchir l'histoire.
Je suis un type bien. Je suis une bonne personne. »
Je vais vous dire en quoi cela vous concerne,
et je vais vous le dire en vous racontant l'histoire
d'un de mes professeurs, un professeur blanc,
lorsque j'étais en licence, qui était un individu brillant.
Nous l’appellerons « Fred ».
Et Fred écrivait une histoire sur le mouvement des droits civiques,
mais il écrivait spécifiquement sur un moment
qui lui est arrivé en Caroline du Nord
quand un homme blanc tua cet homme noir de sang froid en public
et ne fut jamais condamné.
Et donc c'était un super livre,
et il a réuni ses amis professeurs
et il m’a appelé pour que j'en lise une ébauche avant la soumission finale.
Et j'étais flatté qu'il m'ait appelé ;
je n'étais qu'un étudiant à l'époque.
Je n'étais pas peu fier de moi. Je me disais : « Ok, ouais. »
Je suis parmi ces intellectuels,
je lis l'ébauche.
Et il y avait un moment dans le livre
qui m'a semblé profondément problématique,
et donc j'ai dit :
« Fred », alors que nous étions assis et discutions de l'ébauche,
j'ai dit : « Fred, j'ai un vrai problème avec ce moment où tu parles
de ta domestique dans ton livre. »
Et je pouvais voir Fred « se tendre » un peu, comme on dit.
Il me dit : « Qu'est-ce que tu veux dire ? C'est une belle histoire.
C'est arrivé comme je l'ai décrit.
- Hum... Puis-je te donner un autre scénario ? »
Alors, quelle est l'histoire ?
C'était en 1968.
Martin Luther King venait juste d'être assassiné.
Sa domestique, nous l'appellerons « Mabel »,
était dans la cuisine.
Le petit Fred a huit ans.
Le petit Fred rentre dans la cuisine,
et Mabel, qu'il a toujours vue souriante, serviable et heureuse,
est penchée sur l'évier,
elle pleure,
et sanglote
inconsolablement.
Et le petit Fred vient vers elle et dit : « Mabel, qu'est-ce qui ne va pas ? »
Mabel se tourne et dit :
« Ils l'ont tué ! Ils ont tué notre chef. Ils ont tué Martin Luther King.
Il est mort ! Ce sont des monstres. »
Et le petit Fred dit :
« Ça va aller, Mabel. Ça va aller, ça va aller. »
Et elle le regarde et dit : « Non, ça ne va pas aller !
Tu n'as pas entendu ce que j'ai dit ?
Ils ont tué Martin Luther King. »
Et Fred,
fils de pasteur,
regarda Mabel et dit :
« Mais Mabel, Jésus n'est-il pas mort sur la croix pour nos péchés ?
N'était-ce pas un dénouement heureux ?
Peut-être que ce sera un dénouement heureux.
Peut-être que la mort de Martin Luther King
mènera à un dénouement heureux. »
Et alors que Fred raconte l'histoire,
il dit que Mabel a mis sa main devant sa bouche,
qu'elle s'est baissée pour donner un câlin au petit Fred,
et puis elle a ouvert le réfrigérateur,
et en a sorti quelques Pepsis,
qu'elle lui a donnés
et l'a renvoyé jouer avec ses frères et sœurs.
Et il disait :
« C'était la preuve que même dans les pires moments de la lutte des races,
deux personnes peuvent se réunir au-delà des lignes raciales
et trouver des points communs
sur la base de l'amour et de l'affection. »
Et j'ai dit : « Fred, ce sont des conneries. »
(Rires)
(Applaudissements)
Fred a dit :
« Mais je ne comprends pas, David. C'est l'histoire.
- Fred, laisse-moi te poser une question.
Tu étais en Caroline du Nord en 1968.
Si Mabel était allée dans sa communauté - tu avais huit ans -
comment penses-tu que les enfants afro-américains de huit ans l'appelaient ?
Tu penses qu'ils l'appelaient par son prénom ?
Non, c'était « Mademoiselle Mabel »,
ou « Mademoiselle Johnson », ou « Tante Johnson ».
Ils n'auraient jamais osé l'appeler par son prénom,
parce que cela aurait été le comble de l’irrespect.
Et pourtant, tu l'appelais par son prénom
chaque jour qu'elle travaillait,
et tu n'y as jamais pensé.
Laisse-moi te poser une autre question.
Mabel était-elle mariée ?
Avait-elle des enfants ?
À quelle église allait-elle ?
Quel était son dessert préféré ? »
Fred ne pouvait répondre à aucune de ces questions.
J'ai dit : « Fred, cette histoire ne parle pas de Mabel.
Elle parle de toi.
Cette histoire t'a fait te sentir bien,
mais cette histoire n'est pas au sujet de Mabel.
Le vérité est,
ce qu'il s'est sûrement passé, c'est que Mabel pleurait,
ce qui n'était pas quelque chose qu'elle avait l'habitude de faire,
donc elle baissait sa garde.
Et tu es entré dans la cuisine,
et tu l'as surprise dans un moment de faiblesse, la garde baissée.
Et tu vois, parce que tu te considérais simplement comme l'un de ses enfants,
tu n'as pas réalisé qu'en fait, tu étais le fils de son employeur.
Et elle s'est retrouvée à te crier dessus.
Et puis elle s'est reprise,
réalisant que : « Si je lui crie dessus
et qu'il va le dire à son père ou sa mère,
je pourrais perdre mon emploi. »
Et donc elle s'est calmée, et elle a fini -
même si elle avait besoin d'être consolée -
elle a fini par te consoler et te renvoyer jouer,
peut-être pour qu'elle puisse finir de faire son deuil en paix. »
Fred était stupéfait.
Et il a réalisé qu'il avait en fait mal interprété ce moment.
Et vous voyez, c'est ce qu'ils ont fait à Rosa Parks.
Parce que c'est bien plus facile d'accepter
qu'une vieille grand-mère fatiguée ne se lève pas,
non pas parce qu'elle veut se battre contre l'inégalité,
mais parce qu'elle a mal aux pieds et au dos,
et qu'elle a travaillé toute la journée.
Les vieilles grand-mères ne font pas peur.
Mais les jeunes femmes noires radicales
qui ne se laissent pas mener par personne
font très peur,
celles qui se dressent contre le pouvoir
et qui sont prêtes à mourir pour cela -
ce n'est pas le genre de personnes
qui nous mettent à l'aise.
Alors vous vous dites :
« Que veux-tu que je fasse, David ?
Je ne sais pas quoi faire. »
Eh bien, ce que je vous dirais, c'est
qu'il fut un temps où,
si vous étiez juif, vous n'étiez pas blanc,
si vous étiez italien, vous n'étiez pas blanc,
si vous étiez irlandais, vous n'étiez pas blanc
dans ce pays.
Il a fallu du temps avant que les Irlandais,
les Juifs et les Italiens deviennent blancs.
Pas vrai ?
Il y a eu une époque où vous étiez « d'ailleurs »,
où vous étiez les gens de l'extérieur.
Toni Morrison a dit :
« Si, pour que vous soyez grand, je dois me mettre à genoux,
vous avez un sérieux problème. »
Elle a dit : « L'Amérique blanche a un très sérieux problème. »
Pour être honnête, je ne sais pas
si les relations raciales vont s'améliorer en Amérique.
Mais je sais que pour qu'elles s'améliorent,
nous devrons relever ces défis.
L'avenir de mes enfants en dépend.
L'avenir des enfants de mes enfants en dépend.
Et, que vous le sachiez ou non,
l'avenir de vos enfants et des enfants de vos enfants
en dépend aussi.
Merci.
(Applaudissements)
私は ２人の可愛い子供たちが自慢の父親です
15歳のイライジャと 12歳のオクタビアです
イライジャが４年生だった時
学校から戻るなり 私のもとに来て
その日学んだことについて 興奮気味に話してくれました
アフリカ系アメリカ人の 歴史についてでした
さて 私はアフリカ系アメリカ人で 文化研究の教授ですので
想像に難くないでしょうが
アフリカ系アメリカ人文化を 我が家では真面目に受け止めています
ですので その日学校で習ったことが 息子の興味をそそったことを
私は誇らしく思いました
そこで聞きました 「何を学んだんだい？」
息子は答えました 「ローザ・パークスについて習ったよ」
「そうか ローザ・パークスの 何を学んだのかな？」と聞くと
こう言いました 「ローザ・パークスは1950年代
アラバマ州モンゴメリーで活動した
か弱い年老いた黒人女性なんだ
そして 足が疲れていたから
バスの座席に座って
運転手から白人の乗客に 席を譲るように言われた時
足の疲れを理由に拒否したんだ
その日は１日中働き詰めだったし
抑圧されるのに疲れていたから
席を譲るのを拒否したんだ
マーチン・ルーサー・キング牧師と デモ行進して
非暴力を信じていたんだ」
息子はおそらく 私の顔を見て察したようです
彼が話してくれた— その 何と言いましょうか—
「歴史の授業」に
私があまり
感心していないことを
そこで息子は話をやめて こう聞きました 「お父さん 僕何か悪いこと言った？」
私は言いました 「お前は何も悪くないんだよ
先生が言ったことが 何から何まで間違っているんだ」
（笑）
「どういうこと？」と聞くので
こう答えました 「ローザ・パークスは疲れていなかったし
年老いてもいなかったんだ
足も疲れていなかったんだよ」
「そうなの？」
「そうだよ」
「ローザ・パークスは 当時まだ42歳だったんだよ
驚いたろう？ 初めて聞く事だよね
ローザ・パークスはまだ42歳で
職業は裁縫婦で その日は６時間働いただけだったから
足も元気だったんだ
（笑）
唯一疲れていたことがあったのならば
人種不平等に対してだね
抑圧されることに疲れ切っていたんだよ」
すると息子が言いました
「どうして先生は あんなことを言ったのかな
頭が混乱してきたよ」
良い先生で 息子は先生が大好きでした
見た目20代の 若めの白人女性で
非常に聡明で 息子の成長を後押ししてくれ 私も好意的に思っていました
でも 息子は困惑しました 「なぜ先生はあんなことを言ったの？」
「父さん ローザ・パークスのこと もっともっと教えてよ」とせがむので
こう言いました 「それより良い方法があるよ」
「何？」と聞くので
「彼女の自伝を買ってあげるから
それを自分で読んでみなさい」 と答えました
（笑）
ご想像の通り
イライジャは 父から新たに課された 時間のかかる宿題に
あまり嬉しくなさそうでしたが 着々とこなし
読み終えたあと 私の元へ来て
学びとったことを 嬉々として話してくれました
「お父さん ローザ・パークスは 元から非暴力主義だったわけではないし
むしろ 育ててくれた お祖父さんは
白人で通るほど肌の色が薄くて
ホルスターに銃を入れて 街を歩き回っていたから
周囲からは パークスさんちの 子供たちに手出しをしたら
命はないって恐れられていたんだ ◯◯の穴から銃を突っ込まれるって
（笑）
可笑しいですよね
お祖父さんは 怒らせちゃいけない人だったのです
息子は続けます 「ローザ・パークスの旦那さんは
レイモンドという名の お祖父さんに似たタイプの人だったんだ
抵抗組織を結成したり
公民権運動の活動家だったから
集会を開いたりしてたんだって
時には ローザ・パークスと暮らす家でも 開催してたんだ
ある時 ローザが言ったんだ
誰かが家に襲撃してきたり
何かが破壊されたりした時に 備えられるように
テーブルの上に置いてある 拳銃の数があまりに多かったから
こう言ったんだ 『テーブルに銃が沢山ありすぎて
コーヒーや食べ物を 出し忘れたじゃないの』」
これがローザ・パークスの素顔です
実のところ ローザ・パークスが あの日バスの座席に座って
その後 何が起きるかもわからない状態で 警察官の到着を待つ間
ローザの脳裏にあったのは
当時 ほとんど知らなかった キング牧師のことではなく
非暴力やガンジーのことでもなく
お祖父さんのことでした
あの 銃を持ち歩き 怒らせてはいけないと皆が恐れた
あのお祖父さんこそが その時のローザの心中にあった人です
息子はローザ・パークスに夢中になり
私は その興奮ぶりを誇らしく感じました
でも 問題は依然残っていました
息子の学校へ行き
先生に話をしなきゃならなかったのです
明らかに史実に反する内容を この先も生徒たちに
教え続けてほしくなかったからです
これには とても悩みました
その大きな理由は アフリカ系アメリカ人が
人種差別や 人種に関するデリケートな内容を
白人相手に話すときは
概して困難を伴うものだからです
白人の社会学者ロビン・ディアンジェロが 「白人の脆さ」と呼ぶものです
ディアンジェロ女史が言うには
白人は実に 既得の白人特権について 異議を唱えられる経験を
ほとんどしたことがないために
目の前に異議を突きつけられると どんなに些細なことであっても
大抵は 泣き出したり
怒り出したり
逃げ出したりするのです
（笑）
私は すべて経験済みです
ですから 先生と対峙しようかと 思いあぐねている時
あまりいい気はしませんでしたが
それでも 黒人の親として
黒人の子供が自己実現を果たせるように 育てる上での 必要悪と割り切りました
そこで 息子を呼び 言いました
「イライジャ 父さんは 先生に面談を申し込もうと思う
多分校長先生も交えて
間違えを正したいんだ
どう思う？」
するとイライジャは
「もっといい考えがあるよ」 と言いました
「本当かい？ どんなことかな？」 と聞くと
息子は言います
「パブリック・スピーキングの 課題があるから
そのテーマをローザ・パークの真実を暴く というのにしたらどうかな」
それを聞いた私は
「いいじゃないか」と言いました
そんなわけで イライジャは学校に行き
発表を行いました
学校から帰ってきた時
何かいい事があったのだと分かりました
「何があったんだい」と聞くと
息子は「授業が終わった後
先生が『ちょっと来て』って
そして 間違った内容を教えたことを 謝ってくれたんだ」と言いました
翌日 奇跡のようなことがもう一つありました
先生は ローザ・パークスについて 改めて授業を行い
前回触れなかったことを追加し 誤って教えたことを訂正してくれました
そんなわけで 息子を心から誇らしく思いました
けれど よくよく考えるにつれ
腹が立ってきました
心から怒りを覚えました
一体なぜ腹が立ったのでしょう
それは 私の９歳の息子が 先生に対し 自分たち黒人の歴史について
また 黒人という人種について
教育を施さねばならなかった事に 腹が立ったのです
息子はまだ９歳です
バスケットボールやサッカー 最近の映画のことだけを
考えていれば良い年頃です
先生やクラスメートに対し
自分の人種のことや その歴史について
レッスンをする責任があるというような
心配はしなくて良いはずなのです
それは私自身や私の両親
そしてそれ以前の世代の人間が
抱えていた重荷です
今 その重荷が 私の息子にまでも 引き継がれるのを目の当たりにしました
それこそ ローザ・パークスが 自伝を執筆した理由なのです
想像してみてください
彼女は その生涯を通じ
素晴らしい功績を残しました
精力的で 公民権運動に力を注ぎ それでもなお
いざ話が伝えられはじめると
そこでは内容がすり替えられ
年老いて足の疲れた女性が
偶然 活動家になったなどと語られ
彼女が バス・ボイコット事件に関わった 20年前もから活動家であった事
ボイコットは何ヶ月もかけて 計画されていた事
ボイコットを行い 逮捕された女性は ローザ以前にも１人や２人ならずいた事
どれも語られません
ローザは その生存中にさえ 偶然の活動家に仕立て上げられたのです
だから 彼女は記録を是正するべく 自伝を執筆しました
人々に知ってもらいたかったらです
これこそが
当時
1950年代のアメリカで
黒人が権利を求めて戦うということなのだと
伝えたかったのです
バス・ボイコットが続いた１年強の間に
教会爆破テロが４件以上おきました
キング牧師の家も２度にわたり 爆弾テロ攻撃を受けました
バーミンガムの他の公民権活動主導者たちも 家が爆弾テロに遭いました
ローザ・パークスの夫は毎晩 ショットガンを抱えて眠りにつきました
ひっきりなしに殺人予告を受けていたからです
実際 同居していた ローザ・パークスの母親は
時に 何時間も電話を切らず 話し続けたほどです
執拗にかかってくる殺人予告の電話を
ブロックするためでした
それどころか あまりの緊迫感
あまりの重圧 あまりに多発するテロ攻撃のせいで
ローザ・パークスと夫は職を失い
再就職もままならず
しまいには 南部を離れることを 余儀なくされました
これが ローザ・パークスが人々に 理解してもらおうとした
公民権運動の現実です
皆さんは「で それが 私とどう関係あると言うのですか
私は善意の人で
奴隷は所有していませんでしたし
史実をごまかすつもりもありません
私は善良な人間です」 と言われるかもしれません
これが皆さんにどう関係するか お話しします
私の教授の話を例にしましょう
大学院在学中に師事した白人の教授で
本当に素晴らしい人物でした
「フレッド」と呼びましょう
フレッドは 公民権運動の歴史の本を 執筆していましたが
特に 自身の ノースカロライナでの経験 —
ある白人男性が見通しの良い場所で
黒人男性を無残に銃殺し なおも有罪判決を受けなかった出来事に
焦点を当てて書いていました
そして この素晴らしい本が出来ました
フレッドは 最終稿提出前に 原稿を読んでもらおうと
何人かの教授仲間を招待し そこに私も呼ばれました
呼ばれたことを光栄に思いました
当時私は 一介の大学院生でしたから
「おお すごいぞ」みたいな 少し得意な気持ちになりました
知的階級に囲まれて座った私は
本の原稿を読みました
すると ある場面が引っかかり
これは深刻な問題だと思ったのです
そこで
皆で座り 原稿について話していた時 私は言いました
「先生のお宅のメイドについて 語っている部分が
非常に引っかかるんです」
フレッドの少し硬直する様子が 見て取れました
「どういうことかな？ 素晴らしいエピソードと思うのだけど
書かれた通りの事実だよ」
そこで言いました 「私の解釈を聞いていただけませんか」
さて どんな話だったかって？
1968年の事でした
ちょうど キング牧師が暗殺された 直後のことです
教授のメイド というか「家政婦」ですが ここでは「メイベル」と呼びます
彼女はキッチンにいました
幼いフレッドは８歳でした
幼いフレッドがキッチンに行くと
いつもは笑顔を絶やさず 働き者で楽しげにしか見えなかったメイベルが
流し台に上半身を屈めて
泣いていました
慰めようのないほど
すすり泣いていたのです
幼いフレッドは彼女の元に行き 「メイベル 何かあったの？」と聞きました
メイベルは 振り向きざまに言いました
「私たちの主導者が殺されたのよ マーチン・ルーサー・キング牧師が殺されたの
死んでしまったの 酷い人たちだわ」
幼いフレッドは言います
「大丈夫だよメイベル きっと大丈夫だからね」
メイベルはフレッドを見て言います 「いいえ 大丈夫じゃない
今言ったことを聞いていなかったの？
マーチン・ルーサー・キング牧師が 殺されたの」
フレッドは
牧師の息子だったので
メイベルを見上げ こう言いました
「でもねメイベル キリスト様は 僕たちの罪を背負って磔になり
それが良い結果をもたらしたよね
今回のことも同じかもしれない
キング牧師が亡くなったことも 良い結果をもたらすかもしれないよ」
フレッドの語りでは
それを聞いたメイベルは 手を口元に当て
フレッドに向かって屈み込み ハグしてくれて
そのあと 冷蔵庫に手を伸ばし
ペプシを２本取り出し
フレッドに渡して
きょうだいと遊んでくるよう 促したとのことです
続いて フレッドは
「この話は 最も痛々しい人種間の軋轢が 起こっている時期においてなお
２人の人が 人種の壁を超え一つになり 愛情と好意を通じて
人としての共通点を 見出すことができることを
証明するものとなった」と 締めくくっていました
私は言いました「フレッド先生 かなりデタラメな話ですね」
（笑）
（拍手）
フレッドの反応は
「言っている事がわからないな この通りの話だったんだよ」
「ならお伺いしますが
これは1968年 ノースカロライナでの話ですよね
先生は８歳の子供だったわけですが
メイベルが住んでいた近所の ８歳の黒人の子供たちは
彼女を何と呼んだでしょう？
ファーストネームですか？
いいえ 『メイベルさん』か
『ジョンソンさん』か 『ジョンソン叔母さん』だったでしょう
ファーストネームで呼ぶような真似は 決してしなかったはずです
なぜなら それは 失礼極まりないことだったからです
それなのに あなたは 彼女が家に仕えていた間
何の疑問もなく 毎日毎日
ファーストネームで呼んでいましたよね」
続けて「伺いますが 彼女をどれだけ知っていましたか
結婚していたのか 子供は
どこの教会に通っていたのか
好きなデザートは何かなど どうですか？」
フレッドはどれ一つ 答える事ができませんでした
「フレッド先生 この話の主人公は メイベルではなく
あなた自身なんですよ」
「先生にとっては 良い気持ちのする話かもしれませんが
メイベルは主人公ではないのです
多分 現実に起きたのは
おそらく メイベルは泣いていて
普段はないことだったので
ガードが甘くなっていたのでしょう
そこへ あなたがキッチンに来て
彼女が弱って ガードが甘くなった 瞬間を捉えた
あなたは 自分のことを 彼女の子供の１人のように思っていて
自分が 彼女の雇い主の子である と言う立場を理解していなかった
そんな状況の中 彼女はあなたに対し声を荒げた
我に返った彼女はこう考えた
「私がこの子に対し声を荒げ
この子が父親か母親にそれを話したら
私は失業しかねない」
そして 彼女は正気を取り戻し しまいにはー
慰めて欲しいのは自分の方なのに 代わりにあなたを慰めて
あなたを送り出したのです
おそらく １人で静かに 故人を追悼したかったのでしょう」
フレッドは言葉を失いました
空気を読めていなかったことを 実感したのです
わかりますか ローザ・パークスも同じことをされたのです
なぜなら 足の疲れた年老いたお婆さんが
１日働き通した後 痛む足腰を理由に 座席を立つのを拒否した話の方が
人種不平等に抵抗して 立つことを拒否した話より
ずっと受け入れられやすいからです
年老いたお婆さんは怖くないけれど
若く過激な黒人女性は
人から物を奪うような人でなくても
非常に恐れられる存在なのです
権力に立ち向かい
死をも恐れない
そんなタイプの人間は
私たちを居心地悪くさせるのです
皆さんはこう仰るかもしれない
「じゃあ私にどうしろと？
何をすればいいのかわからないよ」
私に言える事があるとすれば
その昔 ユダヤ人は白人と思われず
イタリア人も アイルランド人も
白人と見なされない
そんな時代が
わが国にはありました
アイルランド人 ユダヤ人 イタリア人が 白人と認められるまで 時を要しました
そうでしょう？
皆さんが「他の人種」だった時代
「外の」人々とされていた時代が かつてあったのです
トニ・モリスンは言いました
「あなたの背を高く見せるために 私が跪かなければならないのなら
あなたにかなり問題がある」
「アメリカの白人至上主義は とても深刻な問題です」と
正直なところ この国の人種関係が 今後良くなるか 私にはわかりません
でも もし良くなって行くとしたら
このような課題に 真っ向から取り組まねばなりません
私の子供たちの将来がかかっています
子供たちの そのまた子供たちの 将来もかかっています
皆さんがお気づきかは わかりませんが
皆さんの子供たちと そのまた子供たちの将来さえも
そこにかかっているのです
ありがとうございました
（拍手）
저는 예쁜 두 아이를 둔 자랑스러운 아버지입니다.
일라이저는 15살, 옥태비아는 12살입니다.
일라이저가 4학년일 때
학교를 마치고 저한테 왔는데,
한껏 신이 난 모습으로 와서는, 그날 학교에서
아프리카계 미국인의 역사에 대해 배운 내용을 말해주었습니다.
저는 아프리카계 미국인이자 문화연구학 교수입니다.
짐작 가능하시겠지만,
아프리카계 미국인의 역사는 저희 집안에서 진지한 문제입니다.
아들이 학교에서 배운 내용에 아주 신이 난 모습을 보고는
매우 자랑스러웠습니다.
그래서 "뭘 배웠니?"하고 물었더니,
"로자 파크스요."라고 대답하더군요.
"그래, 로자 파크스에 대해 뭘 배웠니?"라고 물었습니다.
제 아들은, "로자 파크스는 1950년대에 앨라배마 주
몽고베리에 살던
연약하고 나이 많은 분이었는데,
하루는 고단하고 발이 아파서
버스를 탄 뒤에 좌석에 앉았는데,
버스 운전사가 백인 탑승객에게 자리를 양보하라고 하자
발이 아프다고 거절했대요.
긴 하루를 보내기도 했고,
억압당하는 게 너무 싫어서
자리 양보를 안 한 거예요.
그 후, 마틴 루터 킹 목사님과 함께 행진도 했고
비폭력을 지지했어요."라고 말했습니다.
아들이 제 얼굴을 보고서는
뭔가 탐탁치 않은 제 표정을 읽었었나봅니다.
아들의
음....
역사 수업에 대해서요.
그래서 하던 말을 멈추더니, "아빠, 제가 뭘 잘못했어요?" 하길래
저는 대답했죠. "아들아, 넌 잘못한 게 없어.
하지만 선생님이 아주 많은 것을 잘못하셨구나."
(웃음)
아들이 "그게 무슨 뜻이에요?"하고 물었습니다.
저는 설명해주었습니다. "로자 파크스는 피곤하지도,
나이가 많지도 않았단다.
발이 아프지도 않았어."
"네?" 하더군요.
"그래!
로자 파크스는 당시 고작 42세였고."
여러분도 놀라셨죠? 처음 들으셨을 겁니다.
"로자 파크스는 당시 42세였고
그날은 6시간 밖에 일하지 않았어. 재봉사로 일했었는데,
발도 전혀 아프지 않았어.
(웃음)
그녀가 피곤했다면 아마 그 이유는
불평등에 지쳐 있어서였을 거야.
억압이 지겨웠던거지."
아들이 물었습니다.
"그럼 선생님께선 왜 이렇게 가르쳐주는 거예요?
헷갈리잖아요."
아들은 선생님을 좋아했습니다. 좋은 선생님이셨어요.
20대 백인 여자 선생님이셨는데,
정말 똑똑하고, 아들도 잘 지도해주셔서 저도 좋아했었죠.
아들은 혼란스러운 겁니다. "왜 그렇게 가르쳐줘요?"하더라고요.
그러더니 제게 로자 파크스에 대해서 더 알려달라고 채근했습니다.
그래서 저는 "더 좋은 방법이 있지." 라고 했죠.
"뭔데요?"하고 묻더군요.
"로자 파크스의 자서전을 사 줄테니
직접 읽으면서 알아보거라."
(웃음)
짐작하시다시피
일라이저는 아빠가 내준 이 새롭고도 긴 숙제를
별로 하고 싶어하진 않았지만, 어쨌든 하긴 했죠.
책을 다 읽고는 제게 왔는데
자기가 알아낸 사실 때문에 흥분한 것 같았죠.
"아빠, 로자 파크스는 원래 비폭력주의자가 아니었고,
심지어, 그녀를 키워주신 할아버지는
백인만큼이나 피부가 하얬는데
동네를 다니실 때는 항상 허리에 총을 메고 다니면서
사람들한테 혹시라도 자신의 손자나 손녀들을 괴롭히기라도 하면
총으로 쏴 버리겠다 위협하는 그런 분이셨습니다."
(웃음)
아시겠죠?
함부로 덤벼선 안 될 분이었습니다.
아들은, "로자 파크스는 레이몬드라는 할아버지를 닮은 분과
결혼했다는 걸 알았어요."라고 했습니다.
그는 여러가지를 조직한
흑인 인권운동가였죠.
그가 조직한 행사들 중
로자 파크스의 집에서 열었던 행사들도 있었습니다.
한 번은 로자 파크스가
탁자에 총이 너무 많다는 사실을 지적했는데
누군가가 집 문을 박차고 들어올 경우
어떤 상황이 생기든 거기에 대비할 수 있게 하기 위해서였는데,
로자 파크스가 "총이 너무 많은 나머지, 손님들에게
커피나 음식을 권하는 것마저 잊고 있었다."고 했다고 합니다.
로자 파크스는 이런 사람이었습니다.
실제로, 로자 파크스는 버스에 앉아 있던 그 날 당시
경찰이 오기를 기다리면서
자신에게 무슨 일이 일어날 지도 모르는 상황에서
잘 알지도 못했던 마틴 루터 킹 목사에 대해서는
전혀 떠올리지 않았습니다.
비폭력이나 간디를 떠올린 것도 아니었죠.
자신의 할아버지를 떠올렸죠.
총을 들고 다니고, 아무도 건드릴 수 없었던 할아버지.
로자 파크스가 떠올린 사람은 바로 할아버지입니다.
제 아들은 로자 파크스에 푹 빠져버렸고
저는 여기에 신이 난 아들의 모습이 자랑스러웠습니다.
그런데 여전히 문제가 있었습니다.
아들의 학교에 찾아가
선생님과 이 문제를 의논해야 했는데,
왜냐하면 선생님이 아이들에게
명백하게 잘못된 역사를 가르치게 할 수는 없었으니까요.
아프리카계 미국인으로서
백인들에게 인종문제나 인종적으로 민감한 문제를 얘기하는 게
얼마나 어려운 일이 될 수 있는지
잘 이해하고 있었기 때문에
몹시 걱정 됐습니다.
이것은 백인 사회학자 로빈 디안젤로가 "백인의 취약성"이라 칭한 것입니다.
디안젤로는, 백인들이
백인으로서 가진 특권에 대해 도전을 당해 본 경험이
매우 적기 때문에
아주 조그마한 것으로라도 도전을 당하게 되면, 주로 울거나
화를 내거나
도망간다고
주장합니다.
(웃음)
저는 이걸 모두 경험해봤습니다.
그래서, 아들의 선생님과 얘기할 것을 생각하면서
기분이 좋지 않았습니다.
하지만 흑인 학부모로서 이건 필요악이라고 생각했습니다.
흑인 자녀가 자신의 정체성을 찾아가기 위해서는요.
일라이저를 불러 얘기했습니다.
"아빠가 선생님이랑 약속을 잡고
이 문제를 바로 잡아보도록 할 거야.
교장 선생님까지 만나게 될 지도 모르지.
어떻게 생각하니?"
일라이저는,
"아빠, 더 좋은 생각이 있어요."
"그래? 그게 뭔데?"하고 물었습니다.
"학교에서 발표 숙제가 있는데,
주제를 로자 파크스에 대해 바로 알기로 정하고
제가 발표를 하면 어떨까요?" 라고 했습니다.
그리고 저는,
"정말 좋은 생각이다."라고 했죠.
일라이저는 학교에 가서
발표를 하고
집에 왔습니다.
저는 좋은 일이 있었다는 걸 알 수 있었죠.
그래서 물었습니다. "어떻게 됐니?"
아들은, "나중에 선생님이 절 부르시더니,
잘못 된 정보를 가르쳐줘서
미안하다고 사과하셨어요."라고 말했습니다.
그리고는 바로 다음날 기적같은 일이 일어났습니다.
선생님께서는 로자 파크스에 대해 빠뜨린 부분을 넣고,
잘못된 부분을 수정해, 새로운 수업을 하기 시작했습니다.
저는 제 아들이 너무 자랑스러웠습니다.
그리고는 생각하다가
화가 났습니다.
정말로 화가 났죠.
왜일까요? 왜 화가 났을까요?
왜냐하면, 9살 제 아들이 자신의 역사와 인간성에 대해서
직접 선생님을
교육시켜야 했기 때문입니다.
제 아들은 9살이었습니다.
농구나 축구, 최신 영화에 대해
관심가져야 할 때인데 말이죠.
흑인이나 흑인의 역사에 대해 선생님과 다른 학생들에게
직접 정보를 알려줄 책임을 떠안는 것을
고민할 나이가 아닙니다.
그건 제가 지어야 할 짐이죠.
먼저 제 부모님이 지셨고
그 전 세대가 지었던 짐입니다.
이제 제 아들이 똑같이 그 짐을 지는 것을 보았습니다.
로자 파크스는 이런 이유로 자서전을 썼습니다.
왜냐하면 그녀의 일생 동안,
한 번 상상해 봅시다.
여러분은 정말 훌륭한 일을 했습니다.
살아있는 동안 흑인 인권 운동에 대해서 얘기해 왔는데,
한 이야기에서는
누군가가 세상에 얘기한 이야기에는
여러분이 나이가 많고 발이 아팠고
그래서 그렇게 우연히 운동가가 되었다고 하는 거죠.
20년 동안 인권 운동을 한 게 아니고,
버스 탑승 거부 운동을 몇 달 동안 해서도 아니고,
심지어는 첫 번째 혹은 두 번째 아니면 세 번째로
체포된 여성으로조차 알려지지 않은 것입니다.
심지어 살아생전에도 우연히 운동가가 되었다고 알려진 거죠.
그래서, 기록을 바로잡기 위해 자서전을 쓴 것입니다.
왜냐하면 그녀는 사람들에게 알려주고 싶었습니다.
이것을요
이게 어떤 것인지
1950년대에
미국에서 흑인으로 산다는 것
그 권리를 위해서 싸우는 의미를요.
버스 탑승 거부 운동이 계속됐던 1년이 조금 넘는 시간 동안
4번 이상의 교회 폭격이 있었습니다.
마틴 루터 킹 목사의 집은 두 번 폭격을 당했습니다.
버밍햄 시의 다른 운동가들의 집도 폭격을 당했습니다.
로저 파크스의 남편은 밤에 산탄총을 옆에 두고 잤습니다.
왜냐하면 그들은 계속 된 살해위협을 받았거든요.
함께 살았던 로자 파크스의 어머니는
살해 위협 전화가 오지 못하도록
몇 시간 동안 전화 통화를 하곤 했었답니다.
그만큼 지속적이고 끈질겼기 때문이죠.
너무 많은 긴장감이 감돌고 있었고,
압박도 컸던데다 테러도 너무 심했던 나머지,
로자 파크스와 남편은 실직을 했고,
실업자가 된 상태로
결국에는 완전히 남부를 떠나야만 했습니다.
이것이 로자 파크스가
사람들이 이해하기 바랬던 인권운동의 현실입니다.
"그게 나랑 무슨 상관인가요?"라고 물으실 수 있습니다.
"나는 선량한 사람이고,
노예도 소유한 적 없고,
역사를 은폐하려 하지도 않습니다.
저는 정말 착한 사람입니다."라고요.
왜 여러분과 연관있는지 알려드리겠습니다.
제가 여러분께 한 가지 이야기를 들려드릴 텐데요
제 교수님에 관한 이야기입니다. 백인 교수님이고,
제가 대학원 다닐 때, 개인으로서 굉장히, 훌륭한 분이었죠.
교수님 이름은 "프레드"로 하죠.
프레드는 흑인 인권 운동에 대한 책을 집필하고 있었습니다.
정확하게는, 노스 캐롤라이나 주에서 직접 겪었던
경험에 대한 책이었습니다.
한 백인 남성이 야외에서 흑인 남성을 무자비하게 총으로 쐈는데
유죄로 인정되지 않았죠.
이런 훌륭한 책이었는데,
최종 원고를 제출하기 전 초고를 검토해달라고
교수 친구들 몇 명과 저를 불러 모았습니다.
저는 연락을 받아 영광이었습니다.
그때 제가 유일한 대학원생이었기 때문이죠.
저는 약간 우쭐했습니다. "물론이죠."하고 응했습니다.
저는 지식인들 사이에 앉아서,
이 책의 초고를 읽었습니다.
내용 중에, 제가 느끼기에
심각하게 문제가 될 만한 부분이 있었고,
저는 말했습니다.
"프레드." 저희가 앉아서 초고에 대해 얘기를 나눌 때,
저는 "프레드, 교수님의 책에서 정말로 심각하게 문제가 될 소지가
있는 부분이 있는데요. 교수님과 메이드에 관한 부분이요."
프레드가 살짝 "불편"한 것처럼 보였습니다.
그리고는 말했습니다. "무슨 말이야? 훌륭한 이야기인데.
일어난 그대로 쓴 거야."
그래서 저는 "다른 시나리오를 제안드려도 될까요?"라고 했죠.
그 이야기가 뭐였냐고요?
1968년이었습니다.
마틴 루터 킹 목사가 막 암살당했을 시점이었죠.
그의 메이드는, "가정부"였고 "마벨"이라 부릅시다.
부엌에 있었습니다.
프레드는 8살이었고요.
어린 프레드가 주방에 들어왔습니다.
언제나 웃는 모습으로 잘 도와주고 행복해보였던 마벨이,
싱크대 위로 움츠리고 서서
울고 있있습니다.
흐느끼고 있었습니다.
주체할 수 없을 정도로.
어린 프레드는 다가와 물었습니다. "마벨, 무슨 일이에요?"
마벨이 돌아서서 얘기합니다.
"그들이 그를 죽였어요! 우리의 지도자 마틴 루터 킹 목사를요!
목사님이 돌아가셨어요. 그들은 괴물이에요."
어린 프레드가 말합니다.
"마벨, 괜찮아요. 다 괜찮을 거예요."
마벨이 프레드를 보며 얘기합니다. "아니, 괜찮지 않아요.
방금 한 얘기 못 들었어요?
마틴 루터 킹 목사님을 죽였다고요."
프레드는,
목사님의 아들이었고,
마벨을 바라보며 얘기합니다.
"그런데 마벨, 예수님도 우리를 위해 돌아가시지 않았나요?
그리고 그 결과가 좋았잖아요?
이 일도 좋은 결과가 있을 거에요.
킹 목사님의 죽음으로도 좋은 결과가 생길 수 있을 거예요."
프레드가 말하는 동안
마벨은 손으로 입을 가린 뒤
프레드에게 다가와 앉아 안아주었습니다.
그리고, 냉장고에서
펩시 몇 개를 꺼내,
프레드에게 쥐어주고는
형제들과 놀라고 보내주었습니다.
프레드는 말했죠.
"이 순간이야 말로 인종 문제가 가장 참혹했던 그 순간에
두 사람이 인종의 선을 넘어 화합했던 순간이며
인간으로서 공통분모인
사랑과 보살핌으로 하나가 된 순간인데."
저는 말도 안되는 소리라고 했죠.
(웃음)
(박수)
프레드는,
"무슨 말인지 모르겠어. 이 이야기인데."
저는 말했죠. "제가 질문하나 하죠."
"교수님은 1968년에 노스 캐롤라이나에 사셨죠.
마벨이 자신이 속한 곳에 있지 않고 교수님은 여덟 살이에요
여덟 살 아프리가계 미국인 아이들이
마벨을 뭐라고 불렀을까요?
어른의 이름을 그냥 불렀을까요?
존칭을 붙여 "미스 마벨"이라 부르거나
"미스 존슨"이라고 성을 부르거나 "존슨 이모"라고 불렀을 거예요.
어른의 이름을 절대 그냥 부르지 못했을 거예요.
그것만큼 무례한 행동은 없었을 테니까.
그런데 프레드는 매일 마벨을 볼 때마다
전혀 생각도 하지 않고
그냥 이름을 불렀어요."
"또 다른 질문 하나 할게요. 마벨은 결혼을 했었나요?
자녀가 있었나요?
교회는 어디를 다녔나요?
디저트는 어떤 걸 좋아했나요?"
프레드는 질문에 하나도 답을 하지 못했습니다.
저는 말했죠. "프레드, 이 이야기는 마벨이 아니라
프레드에 대한 이야기에요."
"프레드의 기분을 좋게 해줄 수는 있겠지만
이건 마벨에 대한 얘기가 아니에요.
사실은,
실제로 일어난 일은 이랬을 겁니다.
마벨이 평소답지 않게 울고 있었고
긴장이 풀린 상태였을 거예요.
그런데 프레드가 들어와
마음이 약해져 있고 긴장이 풀린 마벨을 보게 된 거죠.
프레드는 자신이 마벨의 어린 자녀들과 다를 바 없다고 생각하고
자신이 마벨의 고용주의 아들인 점을 인지하지 못했어요.
마벨은 순간 화를 내려 했지만
멈추고 생각했죠.
'만일 내가 화를 낸다면
프레드가 부모님께 얘기할 수 있고
그럼 나는 해고될 거야.'
그래서 마벨은 마음을 가라앉히고,
위로가 필요한 것은 자신이었지만 대신 프레드를 위로하고
가서 놀게 한 거예요.
자신은 조용히 킹 목사를 애도하고 싶었던 거죠."
프레드는 놀랐습니다.
당시 순간을 잘못 이해하고 있었단 걸 깨달았기 때문이죠.
로자 파크스에게 그들이 한 일이 바로 이런 일입니다.
왜냐하면 지친 할머니가
불평등에 대항해서 일어나지 않았다는 것보다
할머니의 발 때문에 등이 아파서,
하루 종일 일했기 때문에가 더 받아들이기 쉽기 때문이죠.
할머니라고 하면 무섭지 않습니다.
반대로, 급진적인 흑인 여성
그 누구에도 휘둘리지 않는 그런 여성은
매우 무섭습니다.
권력에 대항하고
죽음까지도 기꺼이 감당하는
이런 사람들은 우리를
편하게 해주는 사람들이 아닙니다.
그래서,
"그럼 제가 뭘 해야 하죠, 데이빗?
뭘 해야 될지 모르겠습니다."
제가 드리고 싶은 말씀은,
과거 이런 시대가 있었습니다.
유대인이면 백인이 아니고
이탈리아인도 백인이 아니고
아일랜드인도, 미국에서는
백인이 아니었습니다.
시간이 꽤 지나서야 이런 사람들이 백인으로 인정받았습니다.
그렇죠?
여러분이 "다른 사람들"이었던 시절이 있었습니다.
여러분이 다른 곳에서 온 사람들이었을 때.
토니 모리슨은 말했습니다.
"당신의 키를 크게 하려고 내가 무릎을 꿇어야 한다면
당신에겐 심각한 문제가 있다."
그녀는 "백인의 미국에는 아주 심각한 문제가 있다."
솔직히 말해서, 미국에서 인종 문제가 개선이 될 지는 모르겠습니다.
하지만 개선하려 한다면
이러한 문제들을 직면해야만 합니다.
제 아이들의 미래가 여기 달려있습니다.
제 손자, 손녀들의 미래가 달려있습니다.
여러분의 인식하는지와는 상관없이
여러분의 자녀들과 손자, 손녀들의 미래도
여기 달려있습니다.
감사합니다.
(박수)
Ik ben de trotse van vader van twee mooie kinderen,
Elijah, 15, en Octavia, 12.
Toen Elijah een jaar of tien was,
kwam hij naar me toe,
hij kwam uit school en liep over van opwinding
over wat hij die dag geleerd had over Afro-Amerikaanse geschiedenis.
Nu ben ik een Afro-Amerikaanse professor in culturele studies
en dus kan je je inbeelden
dat Afro-Amerikaanse geschiedenis belangrijk is bij me thuis.
Ik was dus trots dat mijn zoon opgetogen was over wat hij geleerd had
op school die dag.
Ik vroeg hem: "Wat heb je geleerd?''
Hij zei: "Ik heb over Rosa Parks geleerd."
Ik zei: "En wat heb je over Rosa Parks geleerd?"
Hij zei: "Dat Rosa Parks een fragiele, oudere zwarte dame was
in de jaren 50
in Montgomery, Alabama.
Ze ging zitten op de bus
en haar voeten waren erg moe
en toen de buschauffeur haar zei op te staan voor een blank persoon,
weigerde ze omdat haar voeten pijn deden.
Het was een lange dag,
ze was de onderdrukking beu
en gaf haar zitje niet af.
En ze marcheerde met Martin Luther King
en geloofde in geweldloosheid."
Toen hij naar me keek, zag hij waarschijnlijk
dat ik niet erg onder de indruk was
van zijn ...
.... hmm ...
geschiedenisles.
Hij hield op en zei: "Papa, was heb ik fout gezegd?"
Ik zei: "Zoon, je hebt niets fout gezegd,
maar ik denk dat je leraar een heleboel dingen fout heeft."
(Gelach)
Hij zei: "Wat bedoel je?"
Ik zei: "Rosa Parks was niet moe.
Ze was niet oud.
En ze had zeker geen pijnlijke voeten."
Hij zei: "Wat?"
Ik zei: "Jazeker.
Rosa Parks was maar 42 jaar oud."
Ja, je schrikt. Nog nooit gehoord, he?
"Rosa Parks was maar 42 jaar oud,
ze had die dag maar zes uur gewerkt, ze was een naaister
en haar voeten deden het prima.
(Gelach)
Het enige wat ze beu was,
was ongelijkheid.
Ze was onderdrukking beu."
En mijn zoon zei:
"Waarom vertelt mijn leraar me zoiets?
Dit brengt me in de war."
Want hij hield van zijn leraar en het was een goede leraar,
een jonge, blanke vrouw van midden twintig,
erg verstandig en motiverend, en ik vond haar dus ook leuk.
Maar hij was in de war. "Waarom zegt me zoiets?" zei hij.
Hij zei: "Papa, vertel me meer. Vertel me meer over Rosa Parks."
En ik zei: "Zoon, ik zal nog meer doen."
En hij weer: "Wat?"
"Ik koop je morgen haar autobiografie
en ik laat het je zelf lezen."
(Gelach)
Zoals je je kunt voorstellen,
was Elijah niet erg blij met zijn nieuwe, grote huiswerk
dat zijn vader hem net gegeven had, maar hij aanvaardde het.
Hij kwam terug nadat hij het gelezen had
en hij was opgewonden over wat hij geleerd had.
Hij zei: "Papa,
niet alleen was Rosa Parks eerst niet voor geweldloosheid,
maar Rosa Parks' grootvader, die haar feitelijk had opgevoed
en licht genoeg was om voor blank door te gaan,
liep rond met een pistool in zijn holster
en de mensen wisten dat je geen ruzie wou met kinderen of kleinkinderen van Mr Parks
want dan schoot hij een gaatje in je achterwerk.
(Gelach)
Juist?
Er viel niet met hem te spotten.
En hij zei: "Ik heb ook geleerd dat Rosa Parks met een man huwde in Raymond
die erg op haar grootvader leek."
Hij was een organisator.
Hij was een burgerrechtenactivist.
Hij organiseerde events
en soms vonden die plaats in het huis van Rosa Parks.
Op een dag merkte Rosa Parks op
dat er zoveel pistolen op tafel lagen,
omdat ze dachten dat er iemand zou binnenvallen
en omdat ze op alles voorbereid waren,
zodat Rosa Parks zei: "Eer lagen zoveel pistolen op tafel
dat ik zelfs vergat hen koffie of eten te geven."
Zo was Rosa Parks.
En het is zo dat toen Rosa Parks die dag op die bus zat
en wachtte op de politie
en niet wist wat er met haar zou gebeuren,
ze niet aan Martin Luther King dacht,
die ze nauwelijks kende.
Ze dacht niet aan geweldloosheid of Ghandi.
Ze dacht aan haar grootvader,
een man met een pistool waarmee niet te spotten viel.
Daar dacht Rosa Parks aan.
Mijn zoon was gefascineerd door Rosa Parks
en ik was trots te zien hoe opgetogen hij was.
Maar ik had nog steeds een probleem.
Want ik moest nog steeds naar zijn school gaan
en dit bespreken met zijn leraar,
omdat ik niet wilde dat ze kinderen
nog meer foute geschiedenis zou leren.
Zo ik denk hier over na, omdat ik begrijp
dat wanneer je als Afro-Amerikaanse man met blanken over racisme praat
of over iets dat raciaal gevoelig ligt,
dat dit gewoonlijk een uitdaging is.
Dit is wat de blanke socioloog Robin DiAngela 'blanke fragiliteit' noemt.
Zij argumenteert
dat omdat blanken het niet gewend zijn
gewezen te worden op hun blanke privileges,
dat wanneer zelfs de kleinste uitdaging zich aan hen voordoet,
ze gewoonlijk wenen,
boos worden
of weglopen.
(Gelach)
En ik heb dit al allemaal ervaren.
Dus terwijl ik nadacht over hoe de leraar aan te spreken,
voelde ik me er niet goed bij,
maar dat het er nu eenmaal bij hoort als je als zwarte ouder
je zwarte kinderen met zelfbewustzijn op probeert te voeden.
Ik riep Elijah bij me en zei,
"Elijah, ik ga afspreken met je leraar
en dit recht zetten -
misschien je schoolhoofd.
Wat denk je ervan?"
En Elijah zei:
"Papa, ik heb een beter idee."
En ik zei: "Echt, wat is jouw idee?"
Hij zei: "We hebben binnenkort een spreekbeurt
en zou ik die spreekbeurt niet gebruiken
om te proberen te mythes rond Rosa Parks te ontkrachten?"
En ik dacht:
dat is een goed idee.
En dus gaat Elijah naar school,
geeft zijn presentatie,
komt terug naar huis
en ik zie dat er iets goeds gebeurd is.
Ik zei: "Wat is er gebeurd, zoon?"
Hij zei: "Later die dag,
sprak de leraar me aan
en verontschuldigde zich voor foute informatie die ze gegeven had."
En er gebeurde nog iets wonderlijks de volgende dag.
Ze gaf een nieuwe les over Rosa Parks,
waarbij ze de gaten vulde die ze achtergelaten had en de fouten rechtzette.
Ik was zo trots op mijn zoon.
Maar toen dacht ik erover na.
En ik werd kwaad.
Ik werd erg kwaad.
Waarom? Waarom werd ik boos?
Omdat mijn negenjarige zoon zijn leraar moest opvoeden
over zijn geschiedenis,
zijn leraar moest opvoeden over zijn mens-zijn.
Hij is negen jaar oud.
Hij moet met zijn hoofd bij basketbal of voetbal zijn
of de nieuwste film.
Hij hoeft niet na te denken over het nemen van de verantwoordelijkheid
om zijn leraar op te voeden,
of zijn mede-studenten
over zichzelf, over zijn geschiedenis.
Dat was een last die ik droeg.
Dat was een last die mijn ouders droegen
en de generaties voor hen.
En nu zag ik dat mijn zoon die last ook droeg.
En daarom schreef Rosa Parks haar autobiografie.
Want tijdens haar leven,
stel je voor,
je doet prachtige dingen,
je leeft en spreekt over je strijd voor mensenrechten
en een verhaal komt boven
waarin iemand de wereld vertelt
dat je oud was en pijnlijke voeten had
en gewoon een accidentele activist was,
niet dat je 20 jaar activist was,
niet dat die boycot al maanden gepland was,
niet dat je niet de eerste of de tweede of zelfs de derde vrouw was
die hiervoor gearresteerd werd.
Je wordt een accidentele activist, zelfs tijdens haar eigen leven.
En dus schreef ze de autobiografie om dit recht te zetten,
omdat ze de wereld er wilde aan herinneren
dat het er zo aan toeging
in de jaren 50,
wanneer je zwart was in Amerika
en vocht voor je rechten.
Tijdens het jaar, iets meer dan een jaar, dat de boycot duurde,
werden er naar vier kerken bommen gegooid
Er werden twee aanslagen gepleegd op het huis van Martin Luther King
en nog een aantal op huizen van leiders
van de mensenrechtenbeweging in Birmingham.
De man van Rosa Park sliep 's nachts met een jachtgeweer,
omdat ze constant doodsbedreigingen kregen.
De moeder van Rosa Parks woonde bij hen
en bleef soms uren aan de telefoon
zodat niemand met doodsbedreigingen kon bellen,
omdat het zo constant en aanhoudend was.
Er was zelfs zoveel spanning,
er was zoveel druk, er was zoveel terrorisme
dat Rosa Parks en haar man hun baan verloren
en geen andere baan konden vinden
en uiteindelijk moesten vertrekken en het zuiden verlaten.
Dit is een realiteit van de mensenrechten
waarvan Rosa Parks zeker wilde zijn dat de mensen het begrepen.
En dan kan je zeggen: "Wel David, wat heb ik hiermee te maken?
Ik bedoel het goed.
Ik bezit geen slaven.
Ik wil de geschiedenis niet witwassen.
Ik ben een goeierd. Ik ben een goed mens."
Ik zal je zeggen wat je ermee te maken hebt
en dat doe ik door je een verhaal te vertellen
over een professor van me, een blanke professor,
tijdens mijn graduaatsopleiding, die een briljant individu was.
We zullen hem 'Fred' noemen.
En Fred schreef een geschiedenis van de burgerrechtenbeweging,
maar meer specifiek over een moment
dat hem was overkomen in Noord-Carolina
toen een blanke man in koelen bloede
een zwarte man neerschoot in een open ruimte
en nooit werd veroordeeld.
Het was een fantastisch boek
en hij verzamelde een paar van zijn vrienden professoren en mij
om het manuscript te lezen voor het werd ingediend.
Ik was blij dat hij me gevraagd had;
ik was maar een graduaatstudent toen.
Ik moest er aan wennen. "OK, prima", dacht ik.
Ik zat daar tussen intellectuelen
en ik las het manuscript van het boek.
En er was een moment in het boek
dat me erg problematisch leek,
en dus zei ik:
"Fred", toen we met elkaar dit ontwerp zaten te bespreken,
"Fred, ik heb een probleem met het moment waarop je praat
over je meid in jouw boek."
En ik zag dat Fred een beetje gespannen werd.
Hij zei: "Wat bedoel je? Dat is een prima verhaal.
Het gebeurde zoals ik het vertelde."
Ik zei: "Zal ik je misschien een ander scenario geven?"
Wat is nu het verhaal?
Het was 1968.
Martin Luther King was net vermoord.
Zijn meid, 'huishoudster', we noemen haar 'Mabel',
was in de keuken.
Kleine Fred is acht jaar oud.
Kleine Fred loopt de keuken in
en Mabel, die hij kent als lachend en behulpzaam en vrolijk,
leunt over het aanrecht
en ze weent,
ze huilt,
ontroostbaar.
En kleine Fred gaat naar haar toe en zegt: "Mabel, wat is er aan de hand?"
Mabel keert zich om en zegt:
"Ze hebben hem vermoord, onze leider. Ze hebben Martin Luther King vermoord.
Hij is dood. Het zijn monsters."
En kleine Fred zegt:
"Alles komt goed, Mabel, je zal het zien."
En ze kijkt naar hem en ze zegt: "Nee, het komt niet goed.
Heb je niet gehoord wat ik net zei?
Ze hebben Martin Luther King vermoord."
En Fred,
zoon van een predikant,
kijkt naar Mabel en zegt:
"Maar Mabel, stierf Jezus niet op het kruis voor onze zonden?
Was dat niet goed dan?
Misschien loopt dit ook goed af.
Misschien leidt de dood van Martin Luther King naar een goed resultaat."
En terwijl Fred het verhaal vertelt,
zegt hij dat Mabel haar hand voor haar mond hield,
zich naar Fred boog en hem een knuffel gaf
en toen ging ze naar de ijskast
en naam twee Pepsi's,
gaf hem een Pepsi
en stuurde hem weg om te spelen met zijn broertjes.
En hij zei:
"Dit was het bewijs dat zelfs tijdens de meest moeilijke raciale problemen,
twee mensen samen konden komen over de rassenscheiding heen
en gemeenschappelijke menselijkheid vinden
langs de lijnen van liefde en affectie."
En ik zei, "Fred, dat zijn nonsens."
(Gelach)
(Applaus)
Fred was verbaasd,
"Ik begrijp het niet, David. Dat is het verhaal."
Ik zei: "Fred, laat me je iets vragen."
Ik zei:
"Jij was in Noord-Carolina in 1968.
Als Mabel naar haar gemeenschap was gegaan -- jij was 8 jaar --
hoe denk je dat 8-jarige Afro-Amerikaanse kinderen haar noemden?
Denk je dat ze haar bij haar voornaam noemden?"
Nee, ze noemden haar 'Miss Mabel'
of 'Miss Johnson' of 'Tante Johnson'.
Ze zouden niet durven haar bij haar voornaam te noemen,
want dat zou zeer respectloos zijn.
Maar jij noemde haar bij haar voornaam,
elke dag dat ze werkte
en je dacht er niet eens bij na."
Ik zei: "Ik zal je nog een vraag stellen: was Mabel getrouwd?
Had ze kinderen?
Naar welke kerk ging ze?
Wat was haar favoriete dessert?"
Fred kon die vragen niet beantwoorden.
Ik zei: "Fred, dit verhaal gaat niet over Mabel.
Dit verhaal gaat over jou."
Ik zei: "Door dit verhaal voelde jij je goed,
maar dit verhaal gaat niet over Mabel.
Wat er feitelijk gebeurde,
was dat Mabel huilde,
wat ze normaal niet deed,
en dus was ze niet op haar hoede.
En jij kwam de keuken binnen
en zij voelde zich zwak en was niet op haar hoede.
En omdat jij jezelf zag als één van haar kinderen,
had je niet door dat je eigenlijk het kind van haar werkgever was.
En ze riep tegen je.
Maar toen herpakte ze zich,
omdat ze wist: "Als ik tegen hem roep
en hij vertelt het zijn vader of moeder,
dan kan ik mijn job verliezen."
En dus hield ze zichzelf onder controle
en hoewel zij troost nodig had, troostte ze jou
en stuurde je wandelen,
zodat ze alleen kon rouwen."
En Fred was stomverbaasd.
En realiseerde zich dat hij het moment verkeerd begrepen had.
En dit is wat men deed met Rosa Parks.
Omdat een oma met pijnlijke voeten makkelijker te verteren is,
die niet opstaat omdat ze wil vechten tegen ongelijkheid
maar omdat haar voeten en haar rug pijn doen
en ze de hele dag gewerkt heeft.
Oude oma's zijn niet angstaanjagend.
Maar jonge, radicale zwarte vrouwen
die niet met zich laten sollen
zijn wel eng,
zij die opstaan tegen gezag
en bereid zijn daarvoor te sterven --
dat zijn geen mensen
waarbij we ons comfortabel voelen.
En dan zeg je:
"Wat wil je dat ik doe, David?
Ik weet niet wat te doen."
Dan zeg ik tegen jou
dat er een tijd was
waarin als je Joods was, je niet blank was,
als je Italiaan was, je niet blank was,
als je Iers was, je niet blank was
in dit land.
Het duurde een tijd voor de Ieren, Joden en Italianen blank werden.
Juist?
Er was een tijd waarin je 'anders' was,
toen je buitengesloten werd.
Toni Morrison zei:
"Als ik op mijn knieën moet om jou je groot te laten voelen,
dan heb je een groot probleem."
Ze zegt: "Blank Amerika heeft een ernstig probleem."
Om eerlijk te zijn weet ik niet of de rassenkwestie zal verbeteren in Amerika.
Maar ik weet dat om ze te verbeteren,
we die uitdagingen moeten aangaan.
De toekomst van mijn kinderen hangt er vanaf.
De toekomst van mijn kleinkinderen hangt er vanaf.
En of je het nu weet of niet,
de toekomst van jouw kinderen en je kleinkinderen
hangt er ook vanaf.
Bedankt.
Sou o pai orgulhoso de dois belos filhos
Elijah, de 15 anos, e Octavia, de 12.
Quando Elijah estava no 4.º ano,
veio ter comigo,
chegou da escola, muito entusiasmado
com o que tinha aprendido nesse dia sobre história africana-americana.
Eu sou professor de estudos africano-americanos e culturais
e por isso, como podem imaginar,
a cultura africana-americana é um assunto sério em minha casa.
Assim, fiquei orgulhoso por o meu filho estar entusiasmado
com o que tinha aprendido naquele dia, na escola.
E disse: "O que é que aprendeste?"
Ele disse: "Aprendi sobre Rosa Parks."
E eu: "Ok, o que é que aprendeste sobre Rosa Parks?"
E ele: "Aprendi que Rosa Parks foi uma mulher negra, frágil e idosa,
"nos anos 50,
"em Montgomery, no Alabama.
"Sentou-se no autocarro,
"sentia os pés doridos
"e, quando o motorista lhe disse para dar o lugar a um patrão branco,
"ela recusou-se porque sentia os pés doridos.
"Tinha sido um dia cansativo
"e ela estava farta da opressão
"e não cedeu o seu lugar.
"Desfilou com Martin Luther King
"e acreditava na não violência".
Penso que ele deve ter olhado para a minha cara
e viu que eu não estava muito impressionado
por aquela...
lição de história.
E perguntou: "Pai, o que é que foi? Disse alguma coisa errada?"
E eu: "Filho, não disseste nada errado,
"mas penso que a tua professora disse muitas coisas erradas".
(Risos)
E ele: "O que é que queres dizer?"
E eu: "Rosa Parks não estava cansada.
"Não era idosa.
"E certamente não tinha os pés doridos."
E ele: "O quê?" E eu: "Sim!
"Rosa Parks só tinha 42 anos".
Ficaram chocados, não é? Nunca ouviram dizer isto.
"Rosa Parks só tinha 42 anos,
"só tinha trabalhado seis horas naquele dia, era costureira
"e os pés estavam ótimos."
(Risos)
"A única coisa de que estava farta
"era estar farta da injustiça.
"Estava farta da opressão."
O meu filho disse:
"Bom, porque é que a professora me contou essas coisas?
"Não percebo."
Porque ele adorava a professora, ela era uma boa professora,
uma jovem branca de 20 e poucos anos,
muito esperta, puxava por ele, e eu também gostava dela.
Mas ele não percebia: "Porque é que ela contou assim?"
E disse: "Pai, conta-me mais sobre Rosa Parks."
E eu disse: "Filho, vou fazer uma coisa melhor."
E ele: "O que é?"
E eu: "Vou comprar a autobiografia dela
"e vais ser tu a lê-la."
(Risos)
Como podem imaginar,
Elijah não ficou muito entusiasmado com mais este trabalho de casa,
que o pai lhe tinha atribuído, mas aceitou o desafio.
Depois de o ter lido, foi ter comigo de novo.
Estava entusiasmado com o que tinha aprendido.
Disse: "Pai, a Rosa Parks inicialmente era contra a violência,
"mas o avô da Rosa Parks que praticamente a criou,
"e que era tão claro que passava por branco,
"costumava andar pela cidade com a arma no coldre,
"e as pessoas sabiam que quem se metesse
com os filhos ou os netos de Mr. Parks,
"apanhava com um balázio no traseiro."
(Risos)
Certo?
Não era pessoa para brincadeiras.
E ele disse: "Também aprendi
"que Rosa Parks casou com um homem em Raymond
"que era muito parecido com o avô dela."
Organizava
— era um ativista dos direitos civis —
organizava reuniões
e, por vezes, as reuniões eram em casa de Rosa Parks.
Uma vez, Rosa Parks reparou
que havia muitas armas em cima da mesa,
porque eles estavam preparados no caso de alguém bater à porta
e eles estavam preparados para o que desse e viesse.
E Rosa Parks disse: "Havia tantas armas em cima da mesa
"que até me esqueci de oferecer café ou qualquer coisa para comer."
Rosa Parks era assim.
Com efeito, Rosa Parks, quando ia naquele autocarro, naquele dia,
à espera que chegassem os agentes da polícia,
sem saber o que lhe ia acontecer,
não estava a pensar em Martin Luther King,
que ela mal conhecia.
Não estava a pensar na não violência ou em Gandhi.
Estava a pensar no avô,
um avô com uma arma, não se metam comigo.
Era nisso que Rosa Parks estava a pensar.
O meu filho ficou apaixonado pela Rosa Parks,
e eu fiquei orgulhoso por ele sentir esse entusiasmo.
Mas eu ainda tinha um problema,
porque tinha de ir à escola dele
e tratar dessa questão com a professora,
porque não queria que ela continuasse a ensinar os miúdos
aquela história falsa.
Estava a custar-me fazer isso,
porque compreendo, enquanto africano-americano,
que, sempre que falamos de racismo com os brancos,
ou de qualquer coisa sensível nessa área,
isso acaba por ser um problema.
É aquilo a que a socióloga branca Robin DiAngelo chama "fragilidade branca."
Ela afirma que,
como os brancos têm pouca experiência de serem confrontados
com os seus privilégios de brancos,
como, sempre que lhes apresentamos o problema, por mais pequeno que seja,
eles normalmente gritam,
ficam irritados,
ou fogem.
(Risos)
Já enfrentei estas situações todas.
Assim, quando estava a pensar em confrontar a professora,
não me sentia nada feliz,
mas achava que era um mal necessário
para um pai negro que tenta educar filhos negros conscientes.
Assim, chamei Elijah e disse:
"Elijah, vou marcar uma reunião com a tua professora
"e tentar corrigir isto.
"E talvez com o diretor.
"O que é que pensas?"
Elijah disse:
"Pai, tenho uma ideia melhor".
E eu: "A sério? Que ideia é essa?"
E ele: "Vamos fazer uma apresentação em público.
"Porque é que eu não aproveito essa ocasião de falar em público,
"para desmascarar os mitos sobre Rosa Parks?"
E eu, claro:
"Bom, é uma boa ideia".
Elijah vai para a escola,
faz a apresentação,
volta para casa
e eu percebi que a coisa tinha corrido bem.
Disse: "Então, filho, o que é que aconteceu?"
E ele: "No final do dia,
"a professora chamou-me de parte
"e pediu-me desculpa por ter dado aquelas informações deturpadas".
Então, aconteceu uma coisa milagrosa no dia seguinte.
Ela deu uma lição nova sobre Rosa Parks,
preenchendo as lacunas que tinham ficado
e corrigindo os erros que ela tinha feito.
Fiquei muito orgulhoso do meu filho.
Mas depois, pensando naquilo,
fiquei zangado,
muito zangado mesmo.
Porquê? Porque é que eu fiquei zangado?
Porque o meu filho de nove anos teve de educar a professora
sobre a história dele.
Teve de educar a professora sobre a sua humanidade.
Ele só tem nove anos.
Devia estar a pensar no basquetebol ou no futebol,
ou no último filme.
Não devia estar a pensar em assumir a responsabilidade
de educar a professora,
os seus colegas,
a si mesmo, sobre a sua história.
Era um peso que eu transportava.
Era um peso que os meus pais
e gerações antes deles tinham transportado.
Agora eu estava a ver o meu filho também a transportar esse peso.
Foi por isso que Rosa Parks escreveu a sua autobiografia.
Porque, durante a vida dela
como imaginam,
fazemos esta coisa espantosa.
Estamos vivos e falamos do ativismo pelos direitos civis
e surge uma história
em que alguém diz ao mundo
que éramos velhos e tínhamos os pés doridos
e fomos apenas ativistas por acaso
e não um ativista durante 20 anos,
nem que o boicote tivesse sido planeado durante meses,
nem que nem sequer fomos a primeira, a segunda ou mesmo a terceira mulher
a sermos presos por fazer isso.
Tornamo-nos ativistas por acaso, mesmo durante a vida dela.
Por isso, ela escreveu a autobiografia, para corrigir o registo,
porque ela queria que as pessoas recordassem
como era aquilo,
como eram as coisas
nos anos 50,
tentando ser negros nos EUA
e lutando pelos nossos direitos.
Durante o ano, um pouco mais de um ano, que o boicote durou,
houve mais de quatro bombas em igrejas.
A casa de Martin Luther King foi bombardeada duas vezes.
As casas de outros líderes dos direitos civis
foram atacadas à bomba em Birmingham.
O marido de Rosa Parks dormia à noite com uma caçadeira,
porque estavam sempre a receber ameaças de morte.
A mãe de Rosa Parks vivia com eles,
e, por vezes, ficava a falar ao telefone, durante horas,
para ninguém poder ligar-lhe com ameaças de morte,
porque era uma coisa constante e persistente.
Na verdade, havia tanta tensão,
havia tanta pressão, havia tanto terrorismo,
que Rosa Parks e o marido perderam os empregos,
e ficaram desempregados
e acabaram por ter de se mudarem e afastarem-se do Sul.
Esta é uma realidade dos direitos civis
que Rosa Parks quis garantir que as pessoas compreendessem.
Vocês dirão: "David, mas o que é que isso tem a ver comigo?
"Eu sou uma pessoa bem intencionada,
"não tenho escravos,
"não tento branquear a História.
"Sou uma pessoa boa."
Eu digo-vos o que é que isto tem a ver convosco
e vou dizer-vos isso, contando uma história
sobre um professor meu, um professor branco,
quando eu estava na faculdade e que era um indivíduo brilhante.
Vou chamar-lhe Fred.
Fred estava a escrever a história do movimento dos direitos civis,
estava a escrever especificamente sobre uma situação
que vivera na Carolina do Norte
quando um homem branco atirou sobre um negro,
a sangue frio, à vista de todos
e nunca foi condenado.
Escreveu um livro ótimo
e reuniu alguns professores amigos
e pediu-me para ler um esboço dele antes da aprovação final.
Eu fiquei lisonjeado com aquele pedido,
eu era um mero estudante universitário.
Senti-me um pouco "Ok".
Estou no meio de intelectuais
e leio o esboço do livro.
Havia um momento no livro
que me chocou por ser profundamente problemático
e, por isso, disse:
"Fred," quando estávamos reunidos a falar sobre o esboço,
"Fred, tenho problemas com esta passagem
"em que falas da tua criada, no livro".
Pude ver que Fred ficou um pouco "tenso", como dizemos.
Ele disse: "O que é que queres dizer? É uma boa história.
"Aconteceu tal como eu digo".
E eu: "Hum... posso dar-te outra visão?"
Qual era essa história?
Passava-se em 1968.
Martin Luther King acabava de ser assassinado.
A criada dele, "doméstica" — vou chamar-lhe Mabel —
estava na cozinha.
Fred tinha oito anos.
Fred entra na cozinha.
Mabel, que ele sempre tinha visto sorridente, prestativa e feliz,
está debruçada sobre o lava-loiças,
e está a chorar,
está a soluçar,
inconsolável.
Fred chega-se ao pé dela e diz: "Mabel, o que é que se passa?"
Mabel vira-se e diz:
"Mataram-no! Mataram o nosso líder! Mataram Martin Luther King!
"Está morto! São monstros!"
E o pequeno Fred diz:
"Vai ficar tudo bem, Mabel. Vai ficar tudo bem".
Ela olha para ele e diz: "Não, não vai ficar tudo bem.
"Não ouviste o que eu disse?
"Mataram Martin Luther King!"
E Fred,
filho de um pregador,
olha para Mabel e diz:
"Mas, Mabel, Jesus não morreu na cruz pelos nossos pecados?
"Não valeu a pena?
"Talvez isto também valha a pena.
"Talvez a morte de Martin Luther King dê um bom resultado."
Tal como Fred conta a história,
ele diz que Mabel tapou a boca com a mão,
aproximou-se e abraçou Fred
e depois foi ao frigorífico,
tirou umas Pepsis,
deu-lhe umas Pepsis
e mandou-o brincar com os irmãos.
E ele disse:
"Isto é uma prova de que, mesmo na época dolorosa da luta racista
"duas pessoas podiam ultrapassar as linhas raciais
"e encontrar uma convergência humana
"através do amor e do afeto."
E eu disse: "Fred, isto é uma treta."
(Risos)
(Aplausos)
Fred respondeu:
"Não percebo, David. A história é essa."
Eu disse: "Vou fazer-te uma pergunta.
"Tu estavas na Carolina do Norte, em 1968.
"Se Mabel estivesse na comunidade dela — tu tinhas oito anos —
"como é que as crianças africanas-americanas de oito anos
"lhe chamariam?
"Achas que a tratariam pelo primeiro nome?
"Não. Tratá-la-iam por Miss Mabel,
"ou por Miss Johnson ou chamar-lhe-iam Tia Johnson.
"Nunca ousariam tratá-la pelo primeiro nome,
"porque isso teria sido uma enorme falta de respeito.
"Mas tu tratava-la pelo primeiro nome
"todos os dias em que ela trabalhava
"e nunca pensaste nisso.
"Vou fazer-te outra pergunta: Mabel era casada?
"Tinha filhos?
"Que igreja frequentava?
"Qual era a sua sobremesa preferida?"
Fred não pôde responder a nenhuma destas perguntas.
Eu disse: "Fred, esta história não é sobre Mabel.
"Esta história é sobre ti.
"Esta história faz-te sentir bem,
"mas não é uma história sobre a Mabel.
"A realidade é que, provavelmente,
"quando Mabel estava a chorar
"o que era uma coisa que ela não costumava fazer,
"baixou a guarda.
"Tu entraste na cozinha
"e apanhaste-a num momento de fraqueza em que ela tinha baixado a guarda.
"Como pensavas que eras como um dos filhos dela,
"não percebias que, de facto, eras filho do patrão dela.
"Ela começou a gritar contigo.
"Depois, recompôs-se e pensou:
" 'Se grito com ele e ele vai contar ao pai ou à mãe,
"posso ser despedida.'
"Por isso, recompôs-se e acabou — apesar de precisar de consolo —
"acabou por te consolar
"e a mandar-te ir brincar,
"para poder acabar de chorar em paz".
Fred ficou estupefacto.
Percebeu que tinha interpretado mal aquele momento.
Foi isto que foi feito a Rosa Parks.
Porque é muito mais fácil digerir uma avozinha de pés doridos
que não cede o lugar, não porque queira lutar contra a injustiça
mas porque tem os pés doridos e dores nas costas
e esteve a trabalhar o dia inteiro.
Sabem, as avós não são assustadoras.
Mas as mulheres negras, radicais,
que não se sujeitam a ninguém,
essas sim, são muito assustadoras.
As que aspiram a ter poder
e estão dispostas a morrer por isso
— não são o tipo de pessoas
com que nos sintamos à vontade.
E agora vocês perguntam:
"David, o que é que queres que eu faça?
"Não sei o que fazer".
Vou dizer-vos uma coisa.
Houve uma época
em que quem era judeu não era branco,
quem era italiano não era branco,
quem era irlandês não era branco,
neste país.
Demorou bastante até os irlandeses, os judeus e os italianos serem brancos.
Verdade?
Houve um tempo em que eram "os outros,"
quando eram as pessoas do exterior.
Toni Morrison disse:
"Se, para vocês serem altos, eu tiver de me ajoelhar,
"vocês têm um problema grave."
Ela disse: "A América branca tem um problema muito grave".
Para ser sincero, não sei
se as relações racistas vão melhorar nos EUA.
Mas sei que, se melhorarem,
temos de assumir estes problemas.
O futuro dos meus filhos depende disso.
O futuro dos filhos dos meus filhos depende disso.
E quer vocês saibam, quer não,
o futuro dos vossos filhos e dos filhos dos vossos filhos
também depende disso.
Obrigado.
(Aplausos)
Sou o pai orgulhoso de dois filhos lindos,
Elijah, de 15, e Octavia, de 12.
Quando Elijah estava no quarto ano,
um dia chegou todo entusiasmado da escola
me contando o que havia aprendido sobre história afro-americana na aula.
Sou professor de estudos culturais e afro-americanos,
então, como podem imaginar, isso é assunto sério lá em casa.
Fiquei muito orgulhoso por meu filho estar animado
com o que havia aprendido naquele dia na escola.
Logo perguntei: "O que você aprendeu?"
Ele disse: "Aprendi sobre Rosa Parks".
Eu disse: "Certo, mas o que aprendeu sobre ela?"
Ele disse: "Aprendi que Rosa Parks era uma senhora negra velha e frágil,
nos anos 1950,
em Montgomery, Alabama.
E se sentou no ônibus,
seus pés cansados,
e quando o motorista pediu que cedesse seu lugar para um branco,
ela se recusou, pois estava com pés cansados,
tinha sido um dia longo,
e estava cansada da opressão, e ela não cedeu.
E marchou com Martin Luther King,
e acreditava na não violência".
Acho que ele deve ter olhado para meu rosto
e percebido que eu não estava nem um pouco impressionado
com sua...
aula de história,
então parou e perguntou: "Pai, o que houve? Entendi algo errado?"
Eu disse: "Filho, você não entendeu nada errado,
mas acho que sua professora errou muitas coisas".
(Risos)
Ele perguntou: "Como assim?"
Eu disse: "Rosa Parks não estava cansada,
não era velha,
e certamente não tinha pés cansados".
Ele perguntou: "O quê?"
E eu disse: "Rosa Parks tinha apenas 42 anos".
Ficaram chocados, não? Nunca ouviram isso.
Ela tinha apenas 42 anos,
havia trabalhado naquele dia por apenas seis horas,
era costureira, e seus pés estavam ótimos.
(Risos)
A única coisa de que estava cansada era a desigualdade, a opressão".
Meu filho disse: "Estou confuso, por que minha professora diria isso?"
Ele adorava essa professora e ela era muito boa.
Era uma jovem branca, de 20 e poucos anos, muito inteligente e ainda o estimulava,
por isso eu também gostava dela.
Mas ele estava confuso com o que havia aprendido.
Ele disse: "Pai, me conte mais sobre Rosa Parks".
Eu disse: "Filho, vou fazer até melhor".
Ele disse: "O quê?"
Eu disse: "Vou comprar a autobiografia dela e deixar que você a leia sozinho.
(Risos)
Então como podem imaginar,
Elijah não ficou muito animado com esse novo e longo dever de casa
que seu pai acabara de lhe passar, mas levou numa boa.
Voltou depois de ler tudo, animado com o que havia aprendido.
Ele disse: "Pai, além de Rosa Parks
não ser inicialmente adepta da não violência,
seu avô, que praticamente a havia criado,
e que era claro o suficiente para se passar por branco,
costumava andar pela cidade com uma arma no coldre,
e as pessoas sabiam que se mexessem com os filhos ou netos dele,
virariam peneira".
(Risos)
Era bom ninguém arrumar confusão com ele.
Ele disse: "Também fiquei sabendo que ela se casou com um homem em Raymond,
que era muito parecido com o avô dela.
Ele era um ativista dos direitos civis e organizava eventos,
que muitas vezes aconteciam na casa de Rosa Parks.
Ela comentou que numa dessas vezes havia muitas armas sobre a mesa,
pois, caso alguém chegasse arrombando a porta,
eles estariam preparados para se defender de qualquer coisa.
Rosa Parks disse que havia tantas armas na mesa,
que ela até se esqueceu de servir comida e café.
Essa era a verdadeira Rosa Parks.
E na verdade, naquele dia em que estava sentada no ônibus
esperando os policiais chegarem, sem saber o que aconteceria,
ela não pensava em Martin Luther King, que ela mal conhecia,
nem no movimento não violência ou Gandhi.
Ela estava pensando em seu avô:
um sujeito durão e armado até aos dentes.
Era nele que ela estava pensando.
Meu filho estava fascinado por Rosa Parks, e eu, orgulhoso de ver seu entusiamo.
Mas ainda havia uma questão:
eu ainda tinha que ir à escola dele para resolver o problema com a professora,
pois não queria que ela continuasse falando bobagem para eles.
Fiquei angustiado com isso,
principalmente porque sei, como afro-americano,
que quando falamos de racismo com pessoas brancas,
geralmente haverá uma discussão.
A socióloga branca Robin DiAngelo chama isso de "fragilidade branca".
Ela ainda afirma
que por serem tão pouco confrontados por causa do privilégio branco,
a mais insignificante contestação geralmente lhes faz chorar,
ficar com raiva ou correr.
(Risos)
Eu já vivenciei tudo isso.
Então quando estava contemplando confrontar a professora de meu filho,
não estava muito animado, mas sabia que era um mal necessário
de um pai negro tentando criar filhos atualizados.
Chamei Elijah e disse:
"Vou marcar uma reunião com sua professora e talvez com o diretor
para tentar corrigir isso.
O que acha?"
Ele disse: "Pai, tenho uma ideia melhor".
Eu perguntei: "É? Qual é sua ideia?"
Ele disse: "Temos um trabalho que é uma apresentação em público.
Por que não o aproveito
para desmistificar e falar dos mitos sobre Rosa Parks?"
Respondi: "É uma boa ideia mesmo".
(Risos)
Elijah então vai para a escola, faz sua apresentação e volta para casa.
Eu já conseguia perceber que algo positivo havia acontecido.
Perguntei: "Então filho, como foi?"
Ele disse: "Mais tarde naquele dia
a professora me pediu desculpas por ter nos dado informação errada".
Outra coisa milagrosa aconteceu no dia seguinte:
ela deu uma outra aula sobre Rosa Parks,
completando o que havia deixado de fora e corrigindo o que estava errado.
E fiquei superorgulhoso do meu filho!
Mas depois pensei nisso
e fiquei com muita raiva.
Por quê?
Porque meu filho de apenas nove anos
teve que educar a professora sobre a própria história
e sobre a humanidade dele.
Ele tem nove anos!
Deveria estar pensando em basquete, em futebol ou no filme que acabou de sair,
não em ter que assumir a responsabilidade de educar sua professora
e seus colegas sobre sua própria história.
Esse foi o fardo que eu, meus pais e as gerações anteriores carregaram,
e agora estava vendo meu filho carregando-o também.
Foi por isso que Rosa Parks escreveu sua autobiografia.
Porque, durante a vida dela...
Se puderem se imaginar fazendo algo incrível,
você está viva e passou a vida inteira lutando pelos direitos civis,
e depois ouve alguém contando uma história sobre você ao mundo
que você era uma velha, de pés cansados, e que foi apenas uma ativista casual,
quando, na verdade, já era ativista há mais de 20 anos naquela época,
E não conta que o boicote havia sido planejado durante meses,
e que você não havia sido a primeira, segunda ou até terceira mulher
a ser presa por fazer isso.
Você se torna uma ativista casual enquanto ainda está viva.
Ela escreveu essa autobiografia para esclarecer todas essas coisas,
pois ela queria lembrar as pessoas
como eram as coisas
nos anos de 1950
tentando ser negra nos EUA e lutar por seus direitos.
Durante pouco mais de um ano, tempo que o boicote durou,
houve mais de quatro atentados a igrejas.
A casa de Martin Luther King foi bombardeada duas vezes.
A casa de outros líderes de direitos civis foram bombardeadas em Birmingham.
O marido de Rosa Parks dormia com uma espingarda ao lado da cama,
pois recebiam constantes ameaças de morte.
Até a mãe dela, que morava com eles, às vezes ficava horas ao telefone
só para que ninguém conseguisse ligar com novas ameaças.
Havia tanta tensão, pressão e terrorismo,
que Rosa Parks e seu marido perderam o emprego
não conseguiam mais trabalho, por fim, tiveram que se mudar do sul.
Esta é a realidade dos direitos civis
que Rosa Parks queria ter certeza que as pessoas entendessem.
Aí vocês perguntam: "David, e o que isso tem a ver comigo?
Sou uma pessoa do bem, nunca possui escravos
e não estou tentando calar a história".
Vou dizer o que tem a ver,
contando-lhes a história de um professor branco
que tive na pós-graduação, e ele era simplesmente genial.
Vou chamá-lo de Fred.
Ele estava escrevendo uma história
sobre algo ocorrido na Carolina do Norte durante o movimento dos direitos civis:
um branco atirou em um negro, a sangue frio e em espaço aberto,
e nunca foi condenado.
O livro era muito bom, então ele reuniu alguns amigos professores
e me pediu para ler um rascunho antes da enviar a versão final.
Fiquei lisonjeado por ele ter me chamado
pois na época era apenas um estudante, mas aceitei mesmo assim.
Me sentei com os intelectuais,
e ali estava eu, lendo o rascunho do livro
e vi uma parte problemática, e eu disse,
enquanto estávamos sentados falando sobre esse rascunho:
"Fred, tenho um problema sério com a parte em que fala de sua empregada".
Reparei que ele ficou um pouco surpreso e disse:
"Como assim? É uma ótima história, aconteceu exatamente assim".
Eu disse: "Posso lhe mostrar outro ponto de vista?"
A história era assim:
era 1968 e Martin Luther King acabara de ser assassinado.
A empregada dele, vou chamá-la de Mabel,
estava na cozinha.
O pequeno Fred, de 8 anos, entra na cozinha
e vê sua empregada, que era sempre sorridente e prestativa,
chorando sobre na pia,
aos prantos.
Ela estava inconsolável.
Ele vai até ela e pergunta: "Mabel, o que houve?"
Ela se vira e responde: "Eles o mataram! Mataram nosso líder, Martin Luther King.
Ele está morto!
São uns monstros!"
Fred diz: "Ficará tudo bem, Mabel".
Ela olha para ele e responde: "Não ficará não. Não ouviu o que disse?
Mataram Martin Luther King!"
E Fred,
filho de um pastor,
olha para Mabel e diz:
"Jesus morreu na cruz por nossos pecados e não foi aquilo uma causa justa?
Talvez a morte de Martin Luther King
terá sido por uma causa justa também".
E conforme Fred conta na história, ele disse que Mabel cobriu a boca,
se abaixou e deu um abraço no Fred,
abriu a geladeira pegou duas garrafas de Pepsi,
entregou as garrafas para ele,
e em seguida o despachou para ir brincar com seus irmãos.
E ele disse:
"Isso prova que até na época mais dura da luta racial,
duas pessoas de raças diferentes
conseguem conviver com amor e carinho".
Eu disse: "Fred, isso é uma grande asneira".
(Risos)
(Aplausos)
Ele disse: "Não entendi, David. Essa é a história".
Eu disse: "Fred, me responda uma coisa.
Você acha que nessa época, na Carolina do Norte em 1968,
se Mabel tivesse ido à comunidade dela, você tinha oito anos de idade,
como acha que as crianças afro-americanas de oito anos a chamariam?
Pelo primeiro nome dela?"
Não, eles a chamariam de "Srta. Mabel", "Srta. Johnson" ou "tia Johnson.
Jamais teriam ousado chamá-la pelo primeiro nome,
pois isso seria um desrespeito total.
Mas ainda assim, todos os dias você a chamava pelo seu primeiro nome
e nunca pensou nisso".
Eu disse: "Mais uma pergunta: Mabel era casada?
Tinha filhos? Que igreja frequentava?
Qual era a sobremesa preferida dela?"
Fred não conseguiu responder nenhuma dessas perguntas.
Eu disse: "Fred, essa história não é sobre Mabel, mas sim sobre você.
Ela te fez sentir bem, mas não tem nada a ver com Mabel.
O que deve ter mesmo acontecido foi isso:
Mabel estava chorando, coisa que não costumava fazer,
então já estava baixando a guarda.
Logo em seguida você entrou na cozinha e a pegou num momento de fraqueza.
E por se considerar um dos filhos dela,
você não lembrou que na verdade era filho do patrão dela.
E ela se viu gritando com você,
percebeu o que estava fazendo e pensou:
"Se eu gritar com ele e ele contar para os pais dele,
posso perder meu emprego".
Ela então se acalmou, te consolou,
enquanto era ela mesma que deveria ser consolada,
e te mandou ir brincar,
para que pudesse terminar as tarefas da manhã em paz.
Fred ficou surpreso.
E percebeu que na verdade tinha interpretado mal aquele momento.
E foi exatamente isso que fizeram com Rosa Parks.
Pois é muito mais fácil digerir uma vovó com os pés cansados,
que deixa de se levantar, não porque quer lutar pela desigualdade,
e sim porque está com os pés e as costas cansadas
porque trabalhou o dia inteiro.
Vovozinhas não colocam medo em ninguém.
Mas negras jovens e radicais
que não levam desaforo para casa
são assustadores pra caramba,
pois enfrentam o poder e estão dispostas a morrer por isso;
esse não é o tipo de gente
que nos faz sentir confortáveis.
Aí você diz:
"O que você quer que eu faça, David?
Não sei o que fazer".
O que diria para você é:
"Houve um tempo em que,
se você fosse judeu,
italiano,
ou irlandês,
você não era considerado branco, aqui neste país.
Levou um tempo para que irlandeses, judeus e italianos fossem considerados brancos.
Houve um tempo em que você era "diferente"
quando era a pessoa de fora.
Toni Morrison disse:
"Se tenho que me ajoelhar para que você se pareça mais alto,
você tem um sério problema".
Ela disse: "Os Estados Unidos da América branco têm um problema muito sério".
Honestamente, não sei se os laços raciais melhorarão nos Estados Unidos,
mas sei que se eles melhorarem,
temos que enfrentar esses desafios.
O futuro dos meus filhos depende disso.
O futuro dos meus netos depende disso.
E, se você sabe disso ou não,
o futuro dos seus filhos e dos seus netos
também depende disso.
Obrigado.
(Aplausos)
Sunt un tată mândru a doi copii frumoși,
Elijah de 15 ani și Octavia de 12 ani.
Când Elijah era în clasa a patra,
a venit la mine,
s-a întors de la școală foarte entuziasmat
deoarece învățase în acea zi despre istoria afro-americană.
Eu sunt profesor universitar de știință și cultură afro-americană,
și, după cum vă puteți imagina,
cultura afro-americană este un lucru serios în familia mea.
Așa că am fost foarte mândru că fiul meu era încântat de ceea ce învățase
în ziua aceea la școală.
L-am întrebat: „Ce ai învățat?”
iar el mi-a răspuns: „Am învățat despre Rosa Parks”.
L-am întrebat: „Ce ai învățat despre Rosa Parks?”
El a zis: „Am învățat că Rosa Parks era o negresă slăbuță și bătrână
din anii '50
din Montgomery, Alabama.
Ea s-a așezat pe scaun în autobuz
fiindcă avea picioarele obosite,
iar când șoferul autobuzului i-a cerut să cedeze locul unui patron alb,
ea a refuzat pentru că o dureau picioarele.
Fusese o zi lungă,
iar ea se săturase de asuprire,
și nu și-a cedat locul.
A participat la marșuri alături de Martin Luther King
și credea în non-violență.”
Cred că mă privise
și văzuse că eram foarte puțin impresionat
de această...
hmm...
lecție de istorie.
Atunci s-a oprit și m-a întrebat: „Ce s-a întâmplat, tată? Ce am greșit?”
I-am spus: „Fiule, nu ai greșit cu nimic,
dar cred că profesoara ta a făcut multe greșeli.”
(Râsete)
El m-a întrebat: „Ce vrei să spui?”
I-am spus: „Rosa Parks nu era obosită.
Nu era bătrână.
Și cu siguranță nu avea picioarele obosite.”
El m-a întrebat: „Ce?”
I-am spus: „Da!
Rosa Parks avea doar 42 de ani...”
Sunteți uimiți, nu-i așa? N-ați auzit niciodată asta.
„Rosa Parks avea doar 42 de ani,
muncise doar 6 ore în ziua aceea, era croitoreasă,
iar picioarele ei erau în regulă.
(Râsete)
Singurul lucru de care obosise
era inegalitatea.
Era obosită din cauza asupririi”
Fiul meu spune:
„Dar de ce profesoara mi-a spus altceva?
Sunt nedumerit.”
El își iubește profesoara, este o profesoară bună,
o femeie albă, tânără, de vreo 20 de ani,
foarte, foarte deșteaptă, care îl motivează, deci și eu o apreciez.
Dar el era nedumerit. „De ce mi-ar spune asta?”, m-a întrebat.
„Tată, spune-mi mai mult. Spune-mi mai multe despre Rosa Parks.”
I-am spus: „Fiule, voi face ceva mai bun.”
M-a întrebat: „Ce?”
I-am spus: „Îți voi cumpăra autobiografia ei,
și te voi lăsa să o citești singur”.
(Râsete)
Vă puteți imagina
că Elijah nu a fost prea încântat de această nouă și lungă temă
pe care i-o dăduse tatăl său, dar a acceptat-o ușor.
S-a întors după ce a citit-o,
încântat de ceea ce învățase.
A spus: „Tată, nu doar Rosa Parks lupta pentru toleranță,
ci și bunicul ei, care practic o crescuse
și avea un ten deschis de ai fi crezut că e alb,
obișnuia să se plimbe prin oraș cu pistolul în buzunar,
iar oamenii știau că dacă te luai de copiii sau nepoții lui
ți-ar fi tras un șut în fund”.
(Râsete)
Nu-i așa?
Nu era un om cu care să te pui.
Apoi spune: „Am mai învățat că Rosa Parks s-a căsătorit cu un bărbat din Raymond
care semăna mult cu bunicul ei.”
Se ocupa cu organizări.
Era activist pentru drepturile civile.
Organiza evenimente,
iar uneori acestea aveau loc acasă la Rosa Parks.
Rosa Parks remarca odată
că erau foarte multe arme pe masă,
deoarece ei se așteptau să le spargă cineva ușa:
erau pregătiți pentru orice eventualitate.
Rosa Parks spunea: „Erau atât de multe arme pe masă,
încât uitam să îi servesc cu cafea sau mâncare”.
Aceasta era Rosa Parks.
Și de fapt, Rosa Parks, când stătea în autobuz în acea zi
așteptând polițiștii să vină,
și neștiind ce i se va întâmpla,
nu se gândea la Martin Luther King,
pe care abia dacă îl cunoștea.
Ea nu se gândea la non-violență sau la Gandhi.
Se gândea la bunicul ei,
înarmat, cu care nu se punea nimeni.
La asta se gândea Rosa Parks de fapt.
Fiul meu era fascinat de Rosa Parks,
și am fost mândru de el văzându-i încântarea.
Dar mai aveam o problemă.
Pentru că trebuia să merg la școală
și să abordez problema cu profesoara lui,
pentru că nu voiam ca ea să continue să ii învețe pe copii
o istorie falsă.
M-am chinuit din această cauză,
în primul rând pentru că înțelegeam, ca bărbat afro-american,
că de câte ori le vorbești albilor despre rasism
sau despre orice aspect sensibil legat de rasă,
de obicei apare o schimbare.
Este ceea ce sociologul alb Robin DiAngelo numește „fragilitatea albă”.
Ea susține că, de fapt,
deoarece albii au trecut prea puțin prin situații în care au fost provocați
în privința privilegiului de a fi alb,
ori de cîte ori este adusă în fața lor cea mai mică provocare,
de obicei ei încep să se vaite,
se enervează
sau fug.
(Râsete)
Le-am experimentat pe toate.
Astfel, când mă gândeam să o confrunt pe profesoara lui,
nu eram mulțumit,
dar acesta era un rău necesar
fiind un părinte negru care încearcă să crească copii negri educați singuri.
L-am chemat pe Elijah și i-am spus:
„Elijah, voi stabili o întâlnire cu profesoara ta
și voi încerca să îndrept lucrurile,
poate și cu directorul tău.
Ce părere ai?”
Iar Elijah mi-a spus:
„Tată, am o idee mai bună.”
Iar eu i-am raspuns: „Serios? Ce idee?”
El mi-a spus: „ Ca temă, trebuie să ținem un discurs public.
De ce să nu folosim acest discurs public
pentru a distruge miturile despre Rosa Parks?”
Si i-am spus:
„Este o idee bună.”
Elijah merge la școală,
își face prezentarea,
se întoarce acasă,
și îmi dau seama că s-a întâmplat ceva pozitiv.
Îi spun: „Ce s-a întâmplat, fiule?”
El îmi răspunde: „Ei bine, mai târziu în acea zi,
profesoara m-a luat deoparte
și mi-a cerut scuze pentru acea dezinformare.”
În ziua următoare s-a mai întâmplat ceva minunat.
Ne-a predat o nouă lecție despre Rosa Parks,
completând golurile pe care le lăsase și corectând greșelile pe care le făcuse.
Am fost foarte, foarte mândru de fiul meu.
Dar apoi m-am gândit la asta.
Și m-am enervat.
M-am enervat foarte rău.
De ce? De ce m-am enervat?
Pentru că fiul meu de 9 ani a trebuit să îi predea profesoarei
o lecție de istorie,
a trebuit să-și educe profesoara despre propria sa istorie
El are 9 ani.
Ar trebui să se gândească la baschet sau fotbal
sau la cel mai recent film.
El nu ar trebui să se gândească la asumarea responsabilității
de a-și educa profesoara,
elevii săi,
despre sine, despre istoria sa.
Asta a fost o povară pe care eu am purtat-o.
A fost o povară pe care părinții mei au purtat-o
și generațiile dinaintea lor au purtat-o.
Și acum îmi văd fiul purtând aceeași povară.
Vedeți, de asta Rosa Parks și-a scris autobiografia.
Pentru că de-a lungul vieții,
dacă vă puteți imagina,
faceți acest lucru uimitor,
trăiți și vorbiți despre activismul vostru pentru drepturile civile,
și apare o poveste
în care cineva spune lumii
că sunteți bătrâni și că aveți picioarele obosite
și că din întâmplare sunteți activiști,
că nu sunteți activiști de 20 de ani,
că boicotul nu fusese plănuit luni întregi
că nu ați fi fost nici măcar prima sau a doua sau chiar a treia femeie
arestată pentru acest lucru.
Ea a devenit un activist din întâmplare, chiar în propria ei viață.
Așa că a scris acea autobiografie pentru a corecta eroarea,
pentru că ceea ce voia să le reamintească oamenilor
era
că așa era
în anii '50
să fii negru în America
și să lupți pentru drepturile tale.
Pe parcursul anului, puțin peste un an, cât a durat boicotul,
au fost peste patru atacuri asupra bisericii.
Casa lui Martin Luther King a fost atacată de două ori.
Casele altor lideri pentru drepturi civile au fost atacate în Birmingham.
Soțul Rosei Parks dormea noaptea cu o armă,
pentru că primeau mereu amenințări cu moartea.
De fapt, mama Rosei Parks locuia cu ei
și uneori vorbea la telefon ore întregi,
în felul acesta nimeni nu-i suna să îi amenințe cu moartea,
pentru că asta era ceva constant și persistent.
De fapt, era multă tensiune,
era multă presiune, mult terorism,
iar Rosa Parks și soțul ei și-au pierdut slujbele,
au devenit șomeri
și în cele din urmă au trebuit să plece și să se mute din sud.
Aceasta este realitatea drepturilor civile
pe care Rosa Parks și-a dorit ca oamenii să o înțeleagă.
Tu spui: „Deci, David, ce legătură are asta cu mine?”
Sunt un om de bună-credință.
Nu am avut sclavi.
Nu încerc să schimb istoria.
Sunt un tip bun. Sunt o persoană bună.”
Îți voi arăta ce legătură are cu tine
și îți voi spune asta printr-o poveste
despre un profesor de-al meu, un profesor alb,
pe care l-am avut la facultate, și care era un om de-a dreptul genial.
Îl voi numi „Fred”.
Fred scria această istorie a mișcării pentru drepturile civile,
dar scria în special despre o întâmplare
pe care el o trăise în Carolina de Nord
când un om alb l-a împușcat pe unul negru cu sânge rece într-un spațiu deschis
și nu a fost niciodată condamnat.
Despre asta era această carte grozavă,
iar el a adunat câțiva prieteni profesori
și m-a chemat să citesc schița, înainte de prezentarea finală.
Eram flatat că mă chemase pe mine,
atunci eram doar student.
Mă simțeam bine. A fost ceva de genul: „Oh, da.”
Stăteam lângă acești intelectuali
și citeam o schiță a cărții.
Era un fragment din carte
care m-a șocat pentru că era foarte îndoielnic
așa că am spus:
„Fred”, în timp ce discutam despre această schiță,
am spus: „Fred, am o problemă cu fragmentul în care vorbești
despre servitoarea ta în carte”.
Am văzut că Fred devine puțin încordat, cum se spune.
A zis: „Ce vrei să spui? Este o poveste grozavă.
S-a petrecut exact cum am povestit.”
Îi spun: „Mmm.... Pot să îți ofer un alt scenariu?”
Acum, care este povestea?
Era în 1968.
Martin Luther King fusese asasinat.
Servitoarea lui - o vom numi „Mabel”,
era în bucătărie.
Micul Fred are 8 ani.
Micul Fred intră în bucătărie
și Mabel, care era mereu zâmbitoare, gata să ajute și fericită,
stă aplecată peste chiuvetă,
plângând
și suspinând
nemângâiată.
Micul Fred vine la ea și o întreabă: „Mabel, ce s-a întâmplat?”
Mabel se întoarce și spune:
„L-au omorât! L-au omorât pe liderul nostru. L-au omorât pe Martin Luther King.
Este mort! Sunt niște monștri.”
Iar micul Fred spune:
„Va fi bine, Mabel. Va fi bine. Va fi bine”.
Ea îl privește și spune: „Nu, nu va fi bine.
Nu ai auzit ce am spus?
L-au omorât pe Martin Luther King.”
Iar Fred,
fiu de preot,
s-a uitat la Mabel și a spus:
„Dar Mabel, Iisus nu a murit pe cruce pentru păcatele noastre?
Nu a dus asta la un lucru bun?
Mabel, și asta va avea un rezultat bun.
Poate că moartea lui Martin Luther King va conduce către un rezultat bun.”
Și pe măsură ce Fred povestea,
a spus că Mabel și-a pus mâna la gură,
s-a aplecat, l-a îmbrățișat pe micul Fred,
apoi s-a întins spre congelator
și a scos niște sticle de Pepsi,
i-a dat lui câteva
și l-a trimis să se joace cu frații lui.
Iar el a spus:
„Aceasta e dovada că și în cele mai grele momente de luptă rasială,
doi oameni se pot reuni în ciuda diferențelor rasiale
și pot găsi o umanitate comună
pe fondul iubirii și afecțiunii”.
Eu am spus: „Fred, asta e o tâmpenie."
(Râsete)
(Aplauze)
Fred era uimit,
„Dar nu înțeleg, David. Aceasta este povestea.”
Ii spun: „Fred, îți pun o întrebare.”
„Erai în Carolina de Nord în 1968.
Dacă Mabel s-ar fi dus în comunitatea ei, - tu aveai 8 ani -
cum crezi că niște copii afro-americani de 8 ani
ar striga-o?
Crezi că ar striga-o pe nume?
Nu, ei i-ar spune „Domnișoara Mabel”
sau i-ar spune „Domnișoara Johnson” sau i-ar spune „Mătușica Johnson”.
Ei nu ar fi îndrăznit niciodată să o strige pe nume,
pentru că asta ar fi fost o lipsă de respect.
Și totuși, tu îi spuneai pe nume
în fiecare zi în care ea muncea,
dar nu te-ai gândit niciodată la asta.”
I-am spus: „Să te mai întreb ceva. Mabel era căsătorită?
Avea copii?
La ce biserică mergea?
Care era desertul ei preferat?”
Fred nu a știut să răspundă la nicio întrebare.
I-am spus:„Fred, această poveste nu este despre Mabel.
Această poveste este despre tine.”
I-am spus: „Această poveste te-a făcut să te simți bine,
dar nu e vorba despre Mabel.
Realitatea este
că probabil s-a întâmplat astfel: Mabel plângea,
ceea ce ea nu făcea în mod obișnuit,
așa că era vulnerabilă.
Iar tu ai intrat în bucătărie
și ai găsit-o într-un moment de slăbiciune în care ea ceda.
Vezi, pentru că tu te-ai gândit la tine ca la unul dintre copiii ei,
nu ți-ai dat seama că de fapt tu ești copilul patronului ei.
Și ea s-a trezit că țipa la tine.
Apoi și-a dat seama:
„Dacă țip la el,
iar el le spune părinților,
mi-aș putea pierde slujba.”
S-a liniștit,
și chiar dacă ea avea nevoie de consolare, te-a consolat pe tine
trimițându-te de acolo,
poate pentru a plânge liniștită.”
Fred era uluit.
Și-a dat seama că a interpretat greșit acel moment.
Vezi tu, asta au făcut ei cu Rosa Parks.
Pentru că e mai ușor de acceptat o bunică bătrână cu picioarele obosite
care nu se ridică nu pentru că vrea să lupte pentru inegalitate,
ci pentru că are picioarele și spatele obosite
după ce a muncit toată ziua.
Bunicile bătrâne nu sunt înspăimântătoare.
Dar tinerele negrese radicale
care nu iau nimic de la nimeni
sunt foarte înspăimântătoare,
cele care se ridică pentru putere
și sunt dispuse să moară pentru asta,
nu sunt genul de oameni
cu care să ne simțim confortabil.
Deci tu ai spus:
„Ce vrei să fac, David?
Nu știu ce să fac.”
Ei bine, ți-aș spune
că a fost o vreme
când dacă erai evreu, nu erai alb,
dacă erai italian, nu erai alb,
dacă erai irlandez, nu erai alb
în această țară.
A durat ceva până când irlandezii, evreii și italienii să devină albi.
Nu-i așa?
A fost o vreme în care tu erai „alții”,
erai un intrus.
Toni Morrison spune:
„Dacă, pentru ca tu să fii înalt, trebuie ca eu să stau în genunchi
ai o problemă serioasă.”
Ea spune: „Americanii albi au o problemă foarte, foarte serioasă”.
Să fiu sincer, nu știu dacă relațiile rasiale se vor îmbunătăți în America.
Dar știu că dacă se vor îmbunătăți,
trebuie să rezolvăm aceste provocări.
Viitorul copiilor mei depinde de asta.
Viitorul copiilor copiilor mei depinde de asta.
Și chiar dacă știți sau nu,
viitorul copiilor voștri și al copiilor copiilor voștri
depinde de asemenea de asta.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
Ponosan sam otac dvoje prelepe dece,
Elajdže, koji ima 15 godina, i Oktavije, koja ima 12 godina.
Kada je Elajdža bio u četvrtom razredu,
prišao mi je
kada je došao iz škole pucajući od uzbuđenja
zbog onoga što je tog dana naučio o afroameričkoj istoriji.
Ja sam Afroamerikanac i profesor kulturalnih studija,
pa je stoga, kao što možete pretpostaviti,
afroamerička kultura ozbiljna stvar u mojoj kući.
Zato sam bio vrlo ponosan jer je moj sin bio uzbuđen povodom svojih saznanja
u školi tog dana.
Pitao sam ga: „Šta si naučio?“
Rekao je: „Učio sam o Rozi Parks.“
Rekoh: „U redu, šta si saznao o Rozi Parks?“
Rekao je: „Saznao sam da je Roza Parks bila krhka, stara crnkinja
1950-ih godina
u Montgomeriju u Alabami.
Sela je u autobus
i noge su joj bile umorne,
i kada joj je vozač autobusa rekao da ustupi mesto belom putniku,
odbila je jer su joj noge bile umorne.
Dan je bio naporan,
bila je umorna od ugnjetavanja,
i nije ustupila mesto.
I marširala je sa Martinom Luterom Kingom i verovala je u nenasilje.“
Pretpostavljam da mi je pogledao lice
i video da nisam baš impresioniran
njegovom...
ovaj...
lekcijom iz istorije.
Zastao je i rekao: „Tata, šta nije u redu? Šta sam loše shvatio?“
Rekao sam: „Sine, nisi ti ništa loše shvatio,
ali mislim da je tvoja nastavnica mnogo toga pogrešno shvatila.“
Rekao je: „Pa, kako to misliš?“
Rekao sam: „Roza Parks nije bila umorna.
Nije bila stara.
I zasigurno joj nisu bile umorne noge.“
Rekao je: „Šta?“
Rekao sam: „Da!
Roza Parks je imala samo 42 godine“ -
Da, šokirani ste, zar ne? Nikad to niste čuli.
„Roza Parks je imala svega 42 godine,
bila je radila samo šest sati tog dana, a bila je krojačica
i noge su joj bile sasvim u redu.
(Smeh)
Jedino od čega je bila umorna
bila je nejednakost.
Bila je umorna od ugnjetavanja.“
Moj sin je rekao:
„Pa, zašto bi mi nastavnica to rekla?
Zbunjuje me ovo.“
Zato što je voleo nastavnicu, i bila je dobra nastavnica,
relativno mlada, belkinja od 20-ak godina,
baš, baš pametna, pritiskala ga je, pa se i meni dopadala.
Ali bio je zbunjen. Pitao je: „Zašto bi mi to rekla?“
Rekao je: „Tata, pričaj mi još. Još mi pričaj o Rozi Parks.“
A ja sam rekao: „Sine, imam bolju ideju.“
Rekao je: „Šta?“
Rekao sam: „Kupiću ti njenu autobiografiju
i daću ti je da je sam pročitaš.“
(Smeh)
Kao što možete pretpostaviti,
Elajdža nije bio oduševljen ovim novim, dugačkim domaćim zadatkom
koji mu je tata upravo zadao, ali prionuo je na njega.
Vratio se nakon što je pročitao knjigu,
i bio je uzbuđen zbog onog što je pročitao.
Rekao je: „Tata, ne samo da Roza Parks u početku nije bila za nenasilje,
već je deda Roze Parks,
koji ju je u suštini odgajio i bio dovoljno svetle kože da prođe kao belac,
imao običaj da ide po gradu sa pištoljem u futroli
i ljudi su znali da, ako se petljate sa decom ili unucima gospodina Parksa,
on će vam ucmekati pozadinu, ili kako se već to kaže.“
(Smeh)
Je l' da?
Sa njim nije bilo zezanja.
Rekao je: „Takođe sam saznao da se Roza Parks
udala za čoveka u Rejmondu koji je dosta bio nalik njenom dedi.“
On bi se organizovao.
Bio je aktivista za građanska prava.
Organizovao bi događaje
i ponekad bi se ti događaji odvijali u domu Roze Parks.
Na jednom mestu Roza Parks pominje
da je bilo toliko oružja na stolu,
jer su bili pripremljeni da kada bi neko uleteo na vrata,
oni bi bili spremni za sve što može da krene naopako,
tako da je Roza Parks rekla: „Bilo je toliko oružja na stolu
da sam čak zaboravila da im ponudim kafu ili hranu.“
To je bila prava Roza Parks.
Zapravo, Roza Parks, kada je tog dana sedela u autobusu,
dok je čekala da stignu ti policajci,
ne znajući šta će joj se desiti,
nije razmišljala o Martinu Luteru Kingu,
koga jedva da je poznavala.
Nije mislila o nenasilju ili o Gandiju.
Mislila je na svog dedu
koji je nosio pištolj i sa kojim nije bilo šale.
O njemu je razmišljala Roza Parks.
Moj sin je bio opčinjen Rozom Parks,
i bio sam ponosan na njega jer sam video to uzbuđenje.
Ali i dalje sam imao problem.
Jer sam i dalje morao da odem u njegovu školu
i pozabavim se ovim problemom sa nastavnicom,
jer nisam hteo da nastavi da uči decu
očigledno lažnoj istoriji.
I tako se ja mučim sa tim,
pre svega zato što razumem, kao Afroamerikanac,
da kad god razgovarate sa belcima o rasizmu
ili o bilo čemu osetljivom u smislu rase,
obično to bude problematično.
To je ono što bela sociološkinja Robin Dianđelo naziva „belačkom krhkošću“.
Ona tvrdi da, zapravo,
pošto belci poseduju tako malo iskustva u preispitivanju
svojih belačkih privilegija,
kada im se iznese makar i najsićušniji problem,
obično plaču,
naljute se
ili pobegnu.
(Smeh)
I sve sam te reakcije doživeo.
I tako, kada sam razmišljao da se suočim sa njegovom nastavnicom,
nisam bio srećan zbog toga,
ali sam mislio da je to nužno zlo
kada ste roditelj crne rase koji pokušava da podiže samoaktualizovanu crnu decu.
Pozvao sam Elajdžu i rekao mu:
„Elajdža, zakazaću sastanak sa tvojom nastavnicom
da probam da ovo ispravim, a možda i sa tvojim direktorom.
Šta ti misliš?“
Elajdža je rekao:
„Tata, imam bolju ideju.“
Rekoh: „Stvarno? Koju ideju?“
Rekao je: „Imamo zadatak da javno govorimo o nečemu,
pa zašto ne bih iskoristio taj zadatak javnog govora
da pričam o rušenju mitova o Rozi Parks?"
I ja sam rekao:
„Pa, to je dobra ideja.“
I tako Elajdža ode u školu,
održi prezentaciju,
vrati se kući,
i video sam da se dogodilo nešto pozitivno.
Pitao sam: „Pa, šta se dogodilo, sine?“
Rekao je: „Pa, kasnije tog dana,
nastavnica me je pozvala na stranu,
i izvinila se što mi je dala te pogrešne informacije.“
I onda se sutradan dogodilo još nešto čudesno.
Ona je čak predavala novu lekciju o Rozi Parks,
pri čemu je popunila praznine koje su joj ostale
i ispravila greške koje je napravila.
I bio sam baš, baš ponosan na svog sina.
Ali onda sam razmislio o tome.
I naljutio sam se.
Baš sam se naljutio.
Zašto? Zašto bih bio ljut?
Zato što je moj devetogodišnji sin morao da obrazuje svoju nastavnicu
o svojoj istoriji,
morao da obrazuje svoju nastavnicu o svojoj čovečnosti.
On ima devet godina.
Trebalo bi da razmišlja o košarci, fudbalu
ili najnovijem filmu.
Ne bi trebalo da razmišlja o tome kako mora da preuzme odgovornost
da obrazuje svoju nastavnicu
i svoje drugove
o sebi i svojoj istoriji.
To je bio teret koji sam ja nosio.
To je bio teret koji su nosili moji roditelji
i generacije pre njih.
A sada sam gledao kako i moj sin preuzima taj teret na sebe.
Vidite, zato je Roza Parks napisala svoju autobiografiju.
Jer još za njenog života,
ako možete to da zamislite,
radite nešto ovako neverovatno,
živi ste i govorite o aktivizmu za građanska prava,
i pojavi se priča
u kojoj neko govori svetu
da ste stari, da su vam bile umorne noge
i da ste samo slučajno postali aktivista,
a ne da ste do tog trenutka bili aktivista 20 godina,
ne da je bojkot bio planiran mesecima,
ni to da niste bili ni prva, pa ni druga, čak ni treća žena
koja je uhapšena zbog iste stvari.
Postanete slučajni aktivista, čak i za svog života.
Zato je napisala tu autobiografiju da rasčisti račune,
jer je htela da podseti ljude
da je ovako izgledalo
1950-ih godina
ako ste pokušali da budete crnac u Americi
i da se borite za svoja prava.
Tokom te godine, malo više od godine, koliko je bojkot trajao,
više od četiri crkve su bombardovane.
Kuća Martina Lutera Kinga bila je bombardovana dva puta.
Bile su bombardovane i kuće drugih vođa pokreta za građanska prava u Birminghamu.
Muž Roze Parks je noću spavao sa puškom,
jer su stalno dobijali pretnje smrću.
Zapravo, majka Roze Parks je živela sa njima,
i ponekad bi satima bila na telefonu
tako da niko ne pozove da im preti smrću,
jer se to dešavalo stalno i uporno.
Zapravo, bilo je toliko tenzije,
bilo je toliko pritiska, toliko terorizma,
da su Roza Parks i njen muž ostali bez posla,
bez mogućnosti zaposlenja
i na kraju morali da odu i da se odsele sa Juga.
To je realnost pokreta za građanska prava
za koju je Roza Parks htela da se postara da je ljudi razumeju.
Onda vi kažete: „Pa, Dejvide, kakve to veze ima sa mnom?
Ja sam dobronamerna osoba.
Nisam posedovao robove.
Ne pokušavam da zataškam istoriju.
Ja sam dobar čovek. Ja sam dobra osoba.“
Reći ću vam kakve to ima veze sa vama,
i to ću vam reći tako što ću vam ispričati priču
o mom profesoru, belom profesoru,
kada sam išao na postdiplomske studije, koji je bio briljantna osoba.
Zvaćemo ga „Fred“.
Fred je pisao istoriju pokreta za građanska prava,
ali konkretno je pisao o trenutku
koji mu se dogodio u Severnoj Karolini
kada je belac hladnokrvno upucao crnca na otvorenom prostoru
i nikada nije bio osuđen.
Bila je to sjajna knjiga
i sazvao je par prijatelja profesora
i mene da pročitamo poslednju verziju pre konačne predaje teksta.
Laskalo mi je što me je pozvao;
tada sam bio samo postdiplomac.
Bio sam pomalo pun sebe. Bio sam u fazonu: „Okej, strava.“
Sedeo sam među intelektualcima
i čitao sam preliminarnu verziju knjige.
Postojao je trenutak u knjizi
koji mi je delovao vrlo problematično,
pa sam rekao:
„Fred,“ dok smo sedeli i razgovarali o tekstu,
rekoh: „Fred, baš imam problem sa delom u kome govoriš
o svojoj služavki u knjizi.“
Video sam da se Fred „stisao“, kako se kaže.
Rekao je: „Kako to mišliš? Super je priča.
Desilo se baš kako sam ispričao.“
Rekoh: „Mmm... mogu li da iznesem drugi scenario?
E sad, o čemu se radi u priči?
Godina je 1968.
Martin Luter King je upravo ubijen.
Njegova služavka, „posluga“ - zvaćemo je „Mejbel“,
bila je u kuhinji.
Mali Fred je imao osam godina.
Mali Fred ulazi u kuhinju,
i Mejbel, koju je do tada viđao samo nasmejanu, uslužnu i srećnu,
naslonjena je nad sudoperom
i plače,
jeca
neutešno.
Mali Fred joj prilazi i kaže: „Mejbel, šta nije u redu?“
Mejbel se okreće i kaže:
„Ubili su ga! Ubili su našeg vođu. Ubili su Martina Lutera Kinga.
Mrtav je! Oni su čudovišta.“
Mali Fred kaže:
„Biće sve u redu, Mejbel. Biće u redu. Biće u redu.“
Pogledala ga je i rekla: „Ne, neće biti u redu.
Zar nisi čuo šta sam upravo rekla?
Ubili su Martina Lutera Kinga.“
A Fred,
sin propovednika,
pogleda Mejbel i reče:
„Ali Mejbel, zar nije Isus umro na krstu zbog naših grehova?
Zar to nije bio dobar ishod?
Možda će ovo biti dobar ishod.
Možda će smrt Martina Lutera Kinga dovesti do dobrog ishoda.“
Dok Fred priča tu priču,
kaže da je Mejbel stavila ruku na usta,
sagla se i zagrlila Freda,
krenula ka frižideru,
izvadila par pepsija,
dala mu pepsi
i poslala ga da se igra sa braćom i sestrama.
Rekao je:
„Bio je to dokaz da čak i u najteža vremena rasnih previranja
dvoje ljudi mogu da se spoje uprkos rasnim podelama
i nađu zajedničku ljudskost
kroz ljubav i naklonost.“
Na to sam rekao: „Frede, to su gluposti.“
(Smeh)
(Aplauz)
Fred je rekao:
„Ali ne razumem, Dejvide. Tako ide priča.“
Rekoh: „Frede, da te pitam nešto.“
Rekoh: „Ti si 1968. godine bio u Severnoj Karolini.
Da Mejbel ode u svoju zajednicu - ti si imao osam godina -
kako misliš da bi joj se afroamerička deca od osam godina obraćala?
Misliš da bi je zvali po imenu?“
Ne, zvali bi je „gospođo Mejbel“,
ili bi je zvali „gospođo Džonson“ ili „teta Džonson“.
Ne bi se nikad usudili da joj se obrate po imenu,
jer bi to bio vrhunac nepoštovanja.
A ipak, ti si je zvao po imenu
svakog njenog radnog dana,
a da o tome nikada nisi ni razmišljao.“
Rekao sam: „Da te pitam još nešto. Da li je Mejbel bila udata?
Da li je imala dece?
U koju crkvu je išla?
Koji je bio njen omiljeni dezert?“
Fred nije mogao da odgovori ni na jedno od tih pitanja.
Rekoh: „Frede, ova priča nije o Mejbel.
Ova priča je o tebi.“
Rekoh: „Ova priča tebi daje dobar osećaj,
ali tu se ne radi o Mejbel.
U stvarnosti,
ono što se verovatno dogodilo je da je Mejbel plakala,
što obično nije činila,
pa su joj kočnice popustile.
Ti si ušao u kuhinju
i zatekao je u trenutku ranjivosti kada su joj mehanizmi popustili.
I vidiš, pošto si sebe smatrao baš kao da si jedno od njene dece,
nisi shvatao da si u stvari dete njenog poslodavca.
A ona je zatekla sebe kako viče na tebe.
I kada je uhvatila sebe,
shvativši da: 'Ako vičem na njega
i on se vrati i ispriča to tati ili mami,
mogla bih da izgubim posao.'
Zato se sabrala i na kraju je -
mada je njoj bila potrebna uteha - naposletku ona tešila tebe
i poslala te da ideš,
možda da bi završila sa oplakivanjem u miru.“
Fred je bio zapanjen.
Shvatio je da je zapravo pogrešno protumačio taj trenutak.
Vidite, to su uradili Rozi Parks.
Jer je mnogo lakše svariti staricu sa umornim nogama
koja ne ustaje ne zato što hoće da se bori protiv nejednakosti,
već zato što su joj umorne noge i leđa,
i zato što je radila ceo dan.
Vidite, starice nisu zastrašujuće.
Ali mlade, radikalne crnkinje
koje ne trpe ugnjetavanje drugih
su veoma strašne,
koje se suprotstavljaju moćnicima
i spremne su da umru zarad toga -
to nisu ljudi
koji bude prijatan osećaj.
Vi na to kažete:
„Šta hoćeš da uradim, Dejvide?
Ne znam šta da radim.“
Pa, ono što vam bih rekao je da,
postojalo je vreme u kome,
ako ste Jevrejin, niste bili belac,
ako ste Italijan, niste bili belac,
ako se Irac, niste bili belac
u ovoj zemlji.
Potrajalo je dok Irci, Jevreji i Italijani nisu postali belci.
Je l' tako?
Postojalo je vreme u kome bi vas tretirali kao „tuđeg“ ako ste osoba sa druge strane.
Toni Morison je rekla:
„Ako, da biste vi stajali uspravno, ja moram da budem na kolenima,
tu imate ozbiljan problem.“
Ona kaže: „Bela Amerika ima ozbiljan, ozbiljan problem.“
Iskreno, ne znam da li će se odnosi rasa u Americi poboljšati.
Ali znam da, kako bi se poboljšali,
moramo da se sa ovim problemima direktno suočimo.
Budućnost moje dece zavisi od toga.
Budućnost dece moje dece zavisi od toga.
I, bili vi svesni toga ili ne,
budućnost vaše dece i dece vaše dece
takođe zavisi od toga.
Hvala.
(Aplauz)
İki güzel çocuğu olan gururlu bir babayım,
Elijah 15 ve Octavia 12 yaşında.
Elijah 4. sınıftayken
yanıma geldi,
okuldan dönmüştü ve Afrika kökenli Amerikalılar hakkında
o gün okulda öğrendiği şeyden çok heyecanlanmıştı.
Ben Afrika kökenli bir Amerikalı ve kültür araştırmaları profesörüyüm
ve tahmin edebileceğiniz gibi
Afrika kökenli Amerikalıların kültürü evde ciddiye alınır.
Bu nedenle oğlumun o gün okulda öğrendiklerinden heyecan duyması
beni çok gururlandırmıştı.
Yani "Ne öğrendin?" diye sordum.
"Rosa Parks'ı öğrendim" dedi.
"Peki, Rosa Parks hakkında ne öğrendin?" dedim
"Rosa Parks 1950'li yıllarda Montgomery, Alabama'da yaşayan
zayıf ve yaşlı
siyah bir kadınmış.
Yorgun ayaklarıyla
bir otobüste oturuyormuş
ve otobüs şoförü ondan yerini bir beyaza vermesini istediğinde
yorgun olduğu için kalkmayı reddetmiş.
Uzun bir günmüş,
baskıdan bıkmış
ve koltuğunu vermemiş.
Ve Martin Luther King ile yürüyüşe katılmış,
pasif direniş yanlısıymış." dedi.
Sanırım yüzüme bakıp
onun bu tarih dersinden
pek etkilenmediğimi
görmüş olmalı.
Bu nedenle durdu ve "Baba sorun ne? Yanlış mı anlamışım" gibi baktı.
"Sen yanlış anlamamışsın oğlum
ama galiba öğretmenin epeyce şeyi yanlış biliyor" dedim.
(Gülüşmeler)
"Ne demek istiyorsun?" dedi.
"Rosa Parks yorgun değildi,
yaşlı değildi
ve ayakları da kesinlikle yorgun değildi" dedim.
"Ne?" dedi
"Değildi,
Rosa Parks daha 42 yaşındaydı" dedim.
Şaşırdınız değil mi? Bunu hiç duymamıştınız.
Rosa Parks sadece 42 yaşındaydı.
O gün sadece 6 saat çalışmıştı, bir terziydi
ve ayakları da gayet iyiydi.
(Gülüşmeler)
Bıkıp yorulduğu tek şey
eşitsizlikti,
baskıdan yorulmuştu."
Ve oğlum dönüp
"Peki ama öğretmenim bunu neden anlattı?
Kafam karıştı" dedi.
Öğretmenini seviyordu ve o iyi bir öğretmendi.
Genç, 20'li yaşlarda bir beyaz kadın,
gerçekten çok zeki biriydi, onu ben de severdim.
Ama oğlanın aklı karışmıştı. "Bize bunları neden anlattı?" dedi.
"Baba, anlatsana. Daha çok anlat. Rosa Parks'ı daha çok anlat" dedi.
"Oğlum ben sana daha iyisini yapayım" dedim.
"Nasıl yani?" dedi.
"Sana otobiyografisini alacağım
ve bırakayım kendin oku" dedim.
(Gülüşmeler)
Tahmin edeceğiniz gibi
Elijah babasının ona verdiği bu yeni ve uzun ev ödevini
coşkuyla karşılamasa da bunu mesele yapmadı.
Okuduktan sonra bana geldi,
öğrendiklerinden heyecanlanmıştı.
Şöyle dedi: "Rosa Parks başlarda pasif direnişle ilgilenmiyormuş
ayrıca onu büyüten büyük babası da
kendine beyaz süsü verecek kadar açık tenliymiş,
kasabada silahla dolaşırmış
ve Bay Parks'ın çocukları veya torunlarına bulaşırsan
mâlûm yerine tapayı yiyeceğini herkes bilirmiş."
(Gülüşmeler)
Öyle değil mi?
Bulaşılmaması gereken biriymiş.
"Ayrıca öğrendiğime göre Rosa Parks, Raymond'da biriyle evlenmiş
ve adam büyük babası gibi de değilmiş."
Organizasyon yaparmış.
Vatandaşlık hakları aktivistiymiş.
Toplantılar organize ediyormuş
ve bazen toplantılar Rosa Parks'ın evinde oluyormuş.
Bir keresinde Rosa Parks
masanın üzerinde bir sürü silah görmüş
çünkü adamlar birilerinin kapıyı kırıp baskın yapmasına hazırlanmışlar
ve iş nereye giderse gitsin buna hazırlarmış
ve Rosa Parks şöyle demiş: "Masada o kadar çok silah vardı ki
onlara kahve veya yemek ikram etmeyi bile unuttum."
Rosa Parks işte böyle biriydi.
Ve aslında Rosa Parks, o gün, o otobüste oturmuş,
polis memurlarının gelmesini beklerken
ve başına gelecekleri de bilmiyorken
Martin Luther King'i düşünmüyordu,
hatta onu pek bilmiyordu.
Düşündüğü şey pasif direniş veya Gandhi de değildi.
Silahla dolaşan, bulaşılmaması gereken
büyük babasını düşünüyordu.
Rosa Parks'ın düşündüğü kişi oydu.
Oğlum Rosa Parks'dan büyülenmişti
ve onda bu heyecanı görmek beni gururlandırmıştı.
Ama hâlâ bir sorun vardı.
Yine de okula gidip
öğretmenle bu konuyu ele almam gerekiyordu
çünkü çocuklara tarihi yanlış öğretmeye
devam etmesini istemiyordum.
Bu içime sıkıntı veriyordu
ve temel nedeni ise bir Afrika kökenli Amerikalı olarak
beyazlarla ırkçılık konusunu veya ırkla ilgili hassas şeyleri
ne zaman konuşmaya kalkışsan
her zaman zorlukla karşılaşmandı.
Buna beyaz toplum bilimci Robin DiAngelo "beyaz kırılganlığı" diyor.
Aslında şunu ileri sürüyor:
Beyazların, beyaz ayrıcalıklarının sorgulanması konusunda
o kadar az deneyimi vardır ki
bunu gündeme getirip sorgulamaya başladığınız anda
genellikle ağlarlar,
öfkelenirler
veya kaçarlar.
(Gülüşmeler)
Bunların hepsini ben de gördüm.
Yani oğlanın öğretmeniyle görüşmeyi düşünüp taşınırken
bundan mutlu değildim
ama potansiyelini kullanan siyah çocuklar yetiştirmek isteyen
siyah bir baba için de bu kaçınılmaz bir zorunluluktu.
Elijah'ı arayıp
ona, "Elijah, öğretmeninden bir randevu alacağım
ve bu yanlışı düzeltmeye çalışacağım,
belki müdürle de görüşürüm.
Buna ne dersin?"
Elijah şöyle dedi:
"Baba, daha iyi bir fikrim var."
"Öyle mi? Fikrin ne" dedim.
"Bir topluluk konuşması ödevimiz var
ve Rosa Parks hakkındaki efsaneleri çürütmek için
bu topluluk konuşması ödevini kullanalım mı?
Şöyle bir şey dedim:
"Bu iyi bir fikir."
Böylece Elijah okula gitti,
sunumunu yaptı,
eve döndü
ve olumlu bir şeyler olduğunu görebiliyordum.
"Nasıl gitti oğlum?" dedim.
"O gün, daha sonra
öğretmen beni bir kenara çekti
ve yanlış bilgi verdiği için özür diledi." dedi.
Ertesi gün mucize gibi bir şey daha oldu.
Öğretmen Rosa Parks hakkında yeni bir ders daha yaptırdı,
önceki hatalarını düzeltti ve eksik kısımları giderdi.
Oğlumdan çok gurur duyuyordum.
Fakat sonra bunu düşünüp
öfkelendim.
Gerçekten çok öfkelendim.
Neden? Neden mi öfkelenmiştim.
Çünkü benim dokuz yaşındaki oğlum, tarih konusunda
öğretmenini eğitmek zorunda kalmıştı,
kendi insanlığı konusunda öğretmenini eğitmek zorunda kaldı.
O daha dokuz yaşında.
Düşünmesi gereken şey basketbol, futbol
veya son filmler olmalı.
Öğretmenini, öğrencileri,
kendisi ve tarihi konusunda
eğitmek gibi bir sorumluluğu
üstlenmeyi düşünmemeli.
Bu benim taşıdığım bir yüktü.
Benim ana babamın taşıdığı bir yüktü
ve onlardan önceki kuşakların da.
Şimdi de oğlumun da bu yükü sırtlandığını görüyordum.
Gördüğünüz üzere, Rosa Parks bu yüzden otobiyografisini yazdı.
Çünkü daha hayattayken,
şunu bir düşünün,
hayranlık veren bu şeyi yapıyorsunuz,
hayattasınız ve vatandaşlık hakları eylemlerinizi anlatıyorsunuz
ama bir hikâye peydah oluyor
ve dünyaya sizin yaşlı biri olduğunuzu,
ayaklarınızın yorgun olduğunu
ve kazara bir eylemci olduğunuzu anlatıyor,
o zamanlarda 20 yıllık bir eylemci olduğunuzu değil,
boykotun aylardır planlanmakta olduğunu değil
ve hatta bunu yaptığı için tutuklanan
ilk veya ikinci kadın olduğunuzu da değil.
Daha hayattayken bile bir tesadüfi eylemci oluyorsunuz.
Otobiyografisini bu kayıtları düzeltmek için yazdı
çünkü insanlara 1950'lerde
işlerin nasıl olduğunu,
Amerika'da siyah olmaya çalışmanın
ve haklarınız için savaşmanın
nasıl bir şey olduğunu
hatırlatmak istemişti.
O yılki boykot bir yıldan biraz daha uzun sürdü,
dörtten fazla kilise bombalandı.
Martin Luther King'in evi iki kez bombalandı.
Birmingham'da diğer vatandaşlık hakları liderlerinin evleri bombalandı.
Rosa Parks'ın kocası geceleri av tüfeği ile uyuyordu
çünkü sürekli ölüm tehditleri alıyorlardı.
Rosa Parks'ın annesi onlarla birlikte yaşıyor
ve biri arayıp ölüm tehdidi yapmasın diye
telefonu bazen saatlerce kapatmıyordu
çünkü tehditler bitip tükenmiyordu.
Aslında tansiyon o kadar yüksek,
baskı o kadar yoğun, terörizm o kadar yaygındı ki
Rosa Parks ve kocası işini kaybetti,
iş verilmeyen kişiler oldular
ve sonunda Güney'i terk edip taşınmak zorunda kaldılar.
Rosa Parks'ın, insanların anlamasını istediği
vatandaşlık hakları realitesi bu.
Şimdi bana "Tamam da David, bunların benimle ne ilgisi var?
Ben iyi niyetli biriyim.
Kölelerim yoktu.
Tarihe beyaz badana çekmeye çalışmıyorum.
Ben iyi bir adamım. İyi biriyim." diyorsanız
bunun sizinle ne ilgisi var anlatayım,
bunu size benim profesörüm olan,
beyaz bir profesör olan biriyle ilgili bir öyküyle anlatayım.
Okuldaydım ve kendisi harikulade bir insandı.
Ona "Fred" diyelim.
Fred, vatandaşlık hakları tarihini yazıyordu
fakat aslında Kuzey Carolina'da yaşanan
belirli bir şeyi yazıyordu.
Beyaz bir adam siyah bir adamı soğukkanlı bir biçimde öldürmüş
ve bundan asla mahkum olmamıştı.
Yani şahane bir kitaptı
ve Fred birkaç profesör arkadaşını çağırıp
kitabın son halini teslim etmeden önce benden taslağı okumamı istedi.
Beni çağırması koltuklarımı kabartmıştı.
O zamanlar daha öğrenciydim.
Kendi kendime "Tamam, olur" dedim.
Entelektüellerin arasına oturdum
ve kitabın taslağını okudum.
Kitabın bir yerinde ciddi bir sorun vardı
ve bu beni sarsınca
şöyle dedim:
"Fred" oturmuş taslak hakkında konuşuyoruz,
Dedim ki, "Fred, kitapta sizin hizmetçiden bahsettiğin yerle ilgili
ciddi bir sorun yaşıyorum."
Fred'in biraz "gerildiğini" gördüm.
"Ne demek istiyorsun? O şahane bir öykü.
Aynen yazdığım gibi oldu" dedi.
Ben de "Sana farklı bir senaryo sunabilir miyim? dedim.
Peki öykü neydi?
1968 Yılı,
Martin Luther King suikastı yeni olmuş
ve Fredlerin "hizmetçisi" adına "Mabel" diyelim,
mutfaktadır.
Küçük Fred sekiz yaşındadır.
Küçük Fred mutfağa girer
ve Mabel, daima güleryüzlü, mutlu ve yardımsever olan Mabel,
lavabonun üzerine eğilmiş
ağlamaktadır.
Keder içinde, hıçkıra hıçkıra
ağlamaktadır.
Küçük Fred ona yaklaşır ve "Mabel, sorun ne?" diye sorar.
Mabel döner ve şöyle der:
"Onu öldürdüler! Liderimizi öldürdüler. Martin Luther King'i öldürdüler.
O öldü! Bunlar canavar."
Ve küçük Fred şöyle der:
"Bunlar geçecek Mabel, geçecek. Her şey yoluna girecek."
Mabel ona bakar ve şunu der: "Hayır, hiçbir şey yoluna girmeyecek.
Ne dediğimi duymadın mı?
Martin Luther King'i öldürdüler."
Ve Fred,
bir rahibin oğlu olan Fred
Mabel'e bakar ve şöyle der:
"Ama Mabel, İsa da bizim günahlarımız için çarmıhta ölmedi mi?
Bu iyi bir sonuç değil miydi?
Belki bunun sonucu da iyi olacak.
Belki de Martin Luher King'in ölümü iyi şeylere vesile olacak."
Fred öyküyü anlatırken
Mabel'in eliyle ağzını kapattığını yazıyor
ve eğilip küçük Fred'i kucaklar,
sonra da buzdolabına uzanıp
iki Pepsi alır
ve ona biraz Pepsi verip
kardeşleriyle oyun oynamaya gönderir.
Ve şöyle der:
"Bu durum, Irkların mücadelesinin bu en yürek burkan anlarında bile
iki insanın ırk bariyerlerini aşıp bir araya gelebileceğinin
ve sevgi ve şefkat çizgisinde
ortak insani özellikleri bulabileceğinin ispatıydı."
Şöyle dedim: "Fred, bu biraz zırva olmuş."
(Gülüşmeler)
(Alkış)
Fred şöyle bir şey dedi:
"Anlamadım David. Öykü böyle."
"Fred, bir soru sormama izin ver" dedim.
"1968 yılıydı ve Kuzey Carolina'daydın
Eğer Mabel kendi insanları arasında olsa-- sen sekiz yaşındaydın--
sence sekiz yaşındaki Afrika Kökenli Amerikalı çocuklar
onu nasıl çağırırdı?"
Sence ona ilk adıyla seslenirler miydi?
Hayır, ona "Mabel Hanım" derler
veya ona "Bayan Johnson" derler veya ona "Mabel Teyze" derlerdi.
Ona asla ilk adıyla hitap etmeye cüret etmezlerdi
çünkü bu büyük saygısızlık olurdu.
Halbuki siz ona orada çalıştığı günlerde
ilk adıyla hitap ediyordunuz
ve bu durumu hiç düşünmediniz."
"Sana bir soru daha sorayım, Mabel evli miydi?
Çocukları var mıydı?
Hangi kiliseye giderdi?
En sevdiği tatlı neydi?" dedim.
Fred bu soruların hiçbirine cevap veremedi.
"Fred, bu öykü Mabeli anlatmıyor.
Bu öykü seni anlatıyor" dedim.
"Bu öykü sana kendini iyi hissettiriyor
ama bu öykü Mabel hakkında değil" dedim.
Gerçek şu,
muhtemelen olan şuydu, Mabel ağlıyordu,
yalnız bu onun her zaman yaptığı bir şey değildi
yani kendini bırakmıştı.
Sen mutfağa girdin
ve onu zayıf bir anında, kendini bıraktığı bir anda yakaladın.
Kendini onun çocuklarından biri gibi görüyordun,
aslında onun patronunun çocuğu olduğunu idrak edemiyordun
ve onun sana bağırdığını gördün.
Ama sonra Mabel kendine geldi
ve "Eğer ona bağırıp çağırırsam
gidip ana babasına söyler ve işten atılabilirim"
diye düşündü.
Böylece metanetini korudu ve sonunda--
teselliye ihtiyacı olan kendisi olduğu halde --
o seni teselli edip gönderdi
ve belki de böylece sessizlik içinde yas tutabilecekti."
Fred afallamıştı
ve o anı aslında yanlış yorumladığını fark etmişti.
İşte Rosa Parks'a yaptıkları şey bu.
Bütün gün çalışmış olan ayakları yorgun ve sırtı ağrıyan,
eşitsizliğe karşı mücadele etmek için ayağa kalmak istemeyen
yaşlı nine öyküsünü hazmetmek
çok daha kolay.
Yani yaşlı nineler ürkütücü değildir.
Fakat kimseden bir şey beklemeyen,
iktidara karşı ayağa kalkan
ve bu yolda ölmeye hazır olan
genç ve radikal siyah kadınlar
çok korkutucudur--
onlar bizi huzursuz eden
türden insanlardır.
Peki şunu derseniz:
"David, ne yapmamı bekliyorsun?
Ne yapılacağını ben bilmiyorum."
Size şunu söyleyebilirim:
bir zamanlar, bu ülkede
eğer Yahudiysen, beyaz değildin,
eğer İtalyansan, beyaz değildin
eğer İrlandalıysan, beyaz değildin.
İrlandalı, Yahudi ve İtalyanların beyaz olması biraz zaman aldı.
Öyle değil mi?
"Ötekileştirildiğin" zamanlar,
dışarıda bırakıldığın zamanlar olmuştu.
Toni Morrison şöyle demiş:
"Senin boyun uzun görünsün diye ben diz çökmek zorundaysam
senin ciddi bir sorunun var demektir.
Şunu demiş: "Beyaz Amerika'nın çok ciddi bir sorunu var."
Dürüst olmak gerekirse, ırk konusu Amerika'da düzelir mi bilmem.
Ama şunu biliyorum, eğer bu konu düzelecekse
bu zorluklara bodoslama dalmak zorundayız.
Çocuklarımın geleceği buna bağlı.
Çocuklarımın çocuklarının geleceği buna bağlı.
İster bilin ister bilmeyin,
sizin çocuklarınız ve torunlarınızın da
geleceği buna bağlı.
Teşekkür ederim.
(Alkış)
Я гордий батько двох прекрасних дітей:
Елайджі, якому 15, і Октавії, 12.
Коли Елайджі був у четвертому класі,
він підійшов до мене,
повернувшись зі школи, переповнений враженнями про те,
що він дізнався у цей день про афроамериканську історію.
До речі, я афроамериканець і професор культурології,
тобто, як ви розумієте,
афроамериканська культура в моєму домі сприймається серйозно.
І я був дуже гордий, що мого сина вразило те, що він вивчив
цього дня у школі.
Я спитав: «Що ти дізнався?»
Він відповів: «Я дізнався про Розу Паркс».
Я запитав: «Добре, і що ж ти дізнався про Розу Паркс?»
Він сказав: «Нам розповіли, що Роза Паркс була такою собі тендітною, старою жінкою,
яка у 1950-х роках
жила в Монтгомері, штат Алабама.
І вона сіла в автобус,
у неї боліли ноги,
і коли водій сказав їй звільнити місце білому чоловіку,
вона відмовилася, бо в неї боліли ноги
і був важкий день.
І вона втомилася від гноблення,
і не звільнила свого місця.
Ще вона була за Мартіна Лютера Кінга
і вірила в ненасильство».
Тут, я думаю, він побачив моє обличчя
і зрозумів, що я був, м'яко кажучи, не дуже вражений
його
... хм...
уроком історії.
Так що він зупинився, і такий: «Тату, що не так? Я щось сказав не так?»
Я кажу: «Синку, ти все переказав, як слід,
але, я думаю, твоя вчителька все взагалі зрозуміла не так».
(Сміх)
Він запитав: «Що ти маєш на увазі?»
Я сказав: «Роза Паркс не була втомлена.
Вона не була старою.
І у неї, вочевидь, не боліли ноги».
Він запитав: «Що?»
Я відповів: «Так!
Розі Паркс було лише 42 роки».
Ви шоковані, так? Вперше чуєте про це.
«Розі Паркс було лише 42 роки,
того дня вона працювала лише шість годин, вона була швачкою,
і з її ногами все було нормально.
(Сміх)
Єдина річ, від якої вона втомилася – нерівність.
Вона втомилася від нерівності.
Вона втомилася від гноблення».
І мій син запитав:
«Але чому ж тоді вчителька розповіла мені все це?
Мене це бентежить».
Бо він любив свою вчительку, вона була хорошою вчителькою,
молоденькою, біля 20 років, білою,
дуже розумною, вимогливою, вона і мені подобалася.
Проте він був збентежений. «Чому вона так сказала?» – питав він.
Він просив: «Тату, розкажи мені більше. Розкажи мені про Розу Паркс».
І я відповів: «Синку, я зроблю краще».
Він: «Що ж?»
Я сказав: "Я куплю її автобіографію,
і ти матимеш нагоду прочитати її самостійно».
(Сміх)
Як ви можете уявити,
Елайджі був не в захваті від цього нового домашнього завдання,
яке щойно отримав від батька, але сприйняв це гідно.
Він повернувся, коли прочитав книгу,
і був у захваті від того, про що дізнався.
Він сказав: «Тату, Роза Паркс не просто не переймалася ненасильством,
але дідусь Рози Паркс, який, в основному, її виховував, і був
досить світлошкірим, щоб зійти за білого,
звичайно гуляв по місту з пістолетом в кобурі,
і люди знали, що як хтось зачепить дітей або онуків містера Паркса,
він отримає кулю у свій, так би мовити, низ».
(Сміх)
Так?
Він був не з тих, кого можна чіпати.
Син сказав: «Я також дізнався, що Роза Паркс вийшла за чоловіка з Реймонда,
який був дуже схожий на її дідуся».
Він був організатором.
ВІн був борцем за громадянські права.
Він організовував різні заходи,
й інколи вони проходили в домі Рози Паркс.
І одного разу Роза Паркс помітила,
що на столі лежить купа зброї,
бо вони чекали, що хтось увірветься у двері,
чекали будь-чого, що може статися в будь-який момент,
і Роза Паркс каже: «Там було стільки зброї на столі,
що я навіть забула запропонувати їм каву чи обід».
Ось ким була Роза Паркс.
І насправді, Роза Паркс, коли сиділа в автобусі того дня,
чекаючи прибуття поліцейських
і не знаючи, що буде з нею,
вона не думала про Мартіна Лютера Кінга,
вона його ледве знала.
Вона не думала про ненасильство Ганді.
Вона думала про свого дідуся,
озброєного, впевненого в собі дідуся.
Ось про що думала Роза Паркс.
Мій син був зачарований Розою Паркс,
і я відчував гордість, бачачи його захоплення.
Але проблема залишалася.
Я все ще мав піти до школи
і порозмовляти з вчителькою сина,
бо я не хотів, щоб вона продовжувала розповідати дітям
ту сповнену брехні історію.
Я дуже переймався цим,
по-перше, бо розумів, як афроамериканець,
що коли ти кажеш білим про расизм
або про інше расове питання,
це завжди викликає проблеми.
Це те, що біла соціолог Робін Д'Анджело називає «вразливістю білих».
Вона стверджує, що, насправді,
оскільки білі практично не замислюються
про свої привілеї білих,
то кожного разу, коли перед ними постає хоч крихітна проблема такого роду,
вони починають кричати,
злитися
або втікати.
(Сміх)
А я відчув все це на собі.
Тобто, коли я роздумував, як буду сперечатися з вчителькою,
я чекав неприємної розмови,
але, вважав, що це неминуче зло
для чорного батька, який намагається виховати свідому чорну дитину.
Я покликав Елайджі і сказав,
«Елайджі, я збираюся зустрітися з твоєю вчителькою
і спробувати переконати,
і з директором, мабуть.
Що ти думаєш?»
І Елайджі сказав:
«Тату, в мене є краща ідея».
І я запитав: «Що ж в тебе за ідея?»
Він сказав: «Нам дали завдання підготувати публічний виступ,
і я можу використати свій публічний виступ,
щоб розвінчати міфи про Розу Паркс».
І я такий:
«О, це гарна ідея».
Так що Елайджі пішов до школи,
зробив презентацію,
потім повернувся додому,
і я бачив, що все пройшло дуже добре.
Я запитав: «Як пройшло, синку?»
Він каже: «О, пізніше в цей день
вчителька відвела мене в сторону
і вибачилася за те, що ввела мене в оману».
А наступного дня сталося чудове продовження.
Вона провела новий урок про Розу Паркс,
розказавши те, що було упущене, і виправивши свої помилки.
І я дуже, дуже пишався своїм сином.
Але згодом я замислився.
І розізлився.
Справді розізлився.
Чому? Чому я розізлився?
Бо мій дев'ятирічний син мав вчити свою вчительку
його історії,
вчити свою вчительку поваги до нього.
Йому лише дев'ять.
Він має думати про баскетбол, футбол,
чи останню кіношку.
Він не повинен брати на себе завдання
навчати свою вчительку
і своїх однокласників
своєї справжньої історії.
Це тягар, який несу я.
Це тягар, який несли мої батьки,
і несли покоління до них.
І тепер я бачу, що мій син теж взяв на себе цей тягар.
Розумієте, саме тому Роза Паркс написала свою автобіографію.
Бо протягом її життя,
як ви можете уявити,
ви робите ці дивні речі,
ви живі зараз і говорите про свою громадянську позицію,
і тут звідкись береться ця історія,
коли хтось каже світові,
що ви були старенькі і у вас боліли ноги
і ви стали активістом випадково,
а не були активістом майже двадцять років,
і що той бойкот не планувався місяцями,
і ви не були навіть першою, або другою чи третьою жінкою,
заарештованою за це.
Ви стали активістом випадково, незважаючи на все попереднє життя.
Тому вона написала автобіографію, щоб виправити це,
тому що вона хотіла нагадати людям,
як це було,
на що це було схоже
в 50-х роках,
бути чорним в Америці
і боротися за свої права.
Протягом року, трохи більше року, поки тривав бойкот,
сталося більше чотирьох терактів у церквах,
будинок Мартіна Лютера Кінга підривали двічі.
У Бірмінгемі підривали домівки інших борців за права.
Роза Паркс зі своїм чоловіком спали з зарядженою зброєю,
бо вони постійно відчували смертельну загрозу.
Насправді, мати Рози Паркс жила з ними
й інколи чатувала на телефоні годинами,
так що ніхто не міг подзвонити зі смертельними погрозами,
бо таке було постійно, безперервно.
Насправді, там було стільки нервів,
там було стільки тиску, стільки терору,
що Роза Паркс і її чоловік втратили роботу
і не могли знайти іншу,
тож нарешті їм довелося покинути дім і переїхати з Півдня.
Така реальність громадянських прав,
яку Роза Паркс хотіла донести до людей, щоб вони зрозуміли.
Ви скажете: «Девіде, але до чого тут я?
Я порядна людина,
в мене немає рабів.
Я не намагаюсь обілити історію,
я нормальний чувак, я хороша людина».
Я скажу вам, до чого тут ви,
і скажу вам це, розказавши одну історію
про мого професора, білого професора, я з ним познайомився,
навчаючись у аспірантурі, він був блискучою особистістю.
Ми звали його Фредом.
Фред писав історію боротьби за громадянські права,
і окремо описав у ній випадок,
що трапився з ним у Північній Кароліні,
коли той білий хлопець застрелив чорного холоднокровно, на публіці,
і його ніхто не засудив.
Це була величезна книга,
і професор покликав пару своїх друзів та колег,
а також мене, щоб прочитати текст перед остаточною подачею до друку.
Я був приємно вражений запрошенням,
бо я був тоді лише аспірантом.
Я почував себе трохи, ну так, типу «Ок, круто»,
я сидів поміж інтелектуалами
і читав чорновий варіант книги.
І в книзі зустрівся такий момент,
який здався мені відверто проблематичним,
і я сказав:
«Фреде, - бо ми сиділи навколо, обговорюючи його проект, -
я сказав: «Фреде, тут щось дуже не так з цим епізодом, про який ти говориш,
про твою покоївку, в книзі».
Я побачив, що Фреда це трохи, як то кажуть, напружило,
він запитав: «Ти про що? Це крута історія.
Все було так, як я розповідаю».
Я сказав: «Мммм, давай я запропоную свою версію?»
Про що та історія?
Це був 1968 рік.
Мартіна Лютера Кінга щойно вбили.
І та покоївка, «домробітниця», назвімо її Мейбл,
була на кухні.
Маленькому Фреду було вісім.
Малий Фред увійшов до кухні,
а Мейбл, яку він завжди бачив щасливою, усміхненою, готовою допомогти,
зігнулася над раковиною
і плакала,
ридала
невтішно.
Малий Фред підійшов до неї і спитав: «Мейбл, що трапилось?»
Мейбл сказала:
«Вони вбили його! Вбили нашого лідера, вони вбили Мартіна Лютера Кінга.
Він мертвий! Вони чудовиська!»
А малий Фред сказав:
«Все буде добре, Мейбл, все буде добре».
Вона глянула на нього і відповіла: «Ні, не буде все добре,
ти що, не чув, що я сказала?
Мартіна Лютера Кінга вбито».
А Фред,
син проповідника,
подивився на Мейбл і сказав:
«Але, Мейбл, хіба Ісус не вмер на хресті за наші гріхи?
Хіба це не вийшло на добре?
Може, і тут все буде добре.
Може, смерть Мартіна Лютера Кінга теж піде на користь».
І, як далі розповідає Фред,
він сказав, що Мейбл приклала долоню до рота,
підвелася і обійняла маленького Фреда,
а потім взяла відерце з льодом
і дістала звідти пару Пепсі,
дала йому Пепсі
і відіслала його гратися з братами і сестрами.
І він каже:
«Тобто, навіть у найтяжчі моменти расової боротьби
люди завжди можуть дійти згоди, здолавши расові бар'єри,
і примиритися між собою
в дусі любові та єдності».
Я сказав: «Фред, це якесь фуфло».
(Сміх)
(Оплески)
Фред, такий:
«Я не розумію тебе, Девіде. Все так і було».
Я сказав: «Фреде, дозволь щось запитати.
Ти жив у Північній Кароліні в 1968 році,
якби Мейбл була у своїй спільноті, тобі було вісім років —
то як, ти думаєш, восьмирічні афроамериканські діти
називали б її?
Думаєш, вони називали б її на ім'я?
Ні, вони звали б її «Міс Мейбл»,
або називали б «Міс Джонсон», чи «тітка Джонсон».
Вони ніколи б не наважилися назвати її просто на ім'я,
тому що це було б верхом неповаги.
Але ти, ти звав її на ім'я
кожен день, коли вона працювала,
і ніколи про це не задумувався».
Я сказав: «Дозволь ще запитати, чи була Мейбл одружена?
Чи були в неї діти?
До якої церкви вона ходила?
Що вона любила на десерт?»
Фред не міг відповісти на жодне з цих запитань.
Я сказав: «Фред, ця історія не про Мейбл.
Ця історія про тебе».
Я сказав: «Ти тішишся цією історією,
але ця історія не про Мейбл.
Правда в тому,
що насправді це, мабуть, було так: Мейбл плакала,
і це було щось незвичне,
тобто, вона була беззахисною.
І ти увійшов до кухні,
спіймав її на слабкості, коли вона була беззахисною.
Глянь, ти думав про себе як одного з її дітей,
і не зрозумів, що ти, насправді, був сином її господаря.
Вона жалілася тобі.
Але потім опанувала себе,
зрозумівши: «Якщо я буду жалітися йому,
він розкаже це батькові або матері,
і я можу втратити роботу».
Так що вона заспокоїла себе, вгамувалася,
їй самій потрібна була розрада, проте вона стала утішати тебе
і відіслала тебе йти, куди йшов,
можливо, щоб горювати далі у спокої».
Фред був у шоці.
Він усвідомив, що насправді все зрозумів не так.
Дивіться, це те саме, що вони зробили з Розою Паркс.
Тому що набагато простіше сприйняти стареньку бабусю з хворими ногами,
яка не встала не тому, що хотіла боротися з нерівністю,
але тому, що в неї боліли ноги і спина,
і вона працювала весь день.
Так, старі бабусі, вони не страшні,
але молоді радикальні чорні жінки,
які нікому не дадуть спуску,
вони дуже страшні,
ті, хто бореться з владою
і здатні померти за це —
вони не ті люди,
які для нас комфортні.
Може, ви скажете:
«До чого тут я, Девіде?
Я не знаю, що робити».
Я би хотів сказати вам,
що були часи, коли,
якщо ви єврей — ви не білий,
якщо ви італієць — ви не білий,
якщо ви ірландець — ви не білий
для цієї країни.
Пройшов час, перш ніж ірландці, євреї та італійці стали білими.
Так?
Були часи, коли вас вважали чужими,
ви були людьми другого сорту.
Тоні Моррісон казала:
«Якщо для того, щоб ви були високими, я мушу стояти на колінах,
то у вас серйозна проблема».
Вона каже: «Біла Америка має дуже серйозні проблеми».
Чесно кажучи, я не знаю, чи покращаться відносини між расами в Америці.
Але знаю, що якщо вони покращаться,
нам доведеться взяти на себе вирішення цих проблем.
Майбутнє моїх дітей залежить від цього.
Майбутнє дітей моїх дітей залежить від цього.
І, визнаєте ви це чи ні,
майбутнє ваших дітей і дітей ваших дітей
також залежить від цього.
Дякую.
(Оплески)
我是一位自豪的父亲， 有两个漂亮的孩子，
15 岁的伊利亚， 和 12 岁的奥克塔维娅。
伊利亚上小学四年级的时候，
有一天他来找我，
当时他刚从学校回家， 兴奋到对我滔滔不绝，
说道他那天学到了 非洲裔美国人的历史。
我是非洲裔美国人， 也是文化学教授，
所以，你们可以想象得到，
在我家关于非裔美国文化的议题 通常是比较严肃的。
所以，我儿子对在学校 学到的内容感到激动时，
这点让我很自豪。
所以我问他， “你学到了什么？”
他说，“我学到了 罗莎·帕克斯（Rosa Parks）。”
我说，“那好， 关于她你都了解到了什么？”
他说，“我了解到罗莎·帕克斯 是 20 世纪 50 年代
一位瘦弱的黑人老太太，
住在阿拉巴马州的蒙哥马利。
她上了公交车，找位子坐下，
她的脚很累。
当司机要求她把位子 让给一个白人常客时，
她拒绝了，因为她腿脚疲倦。
她已经过了漫长的一天，
且也厌倦了被压迫，
所以她没有让座。
她还和马丁 · 路德 · 金 一起进行示威游行，
她信仰非暴力主义思想。”
我猜他当时肯定看到了我的表情，
发现我似乎没有很佩服
他的······
呃······
历史课。
于是他停下了，问我，“爸爸， 哪儿不对了？我说的哪里不对？”
我说，“孩子，你什么都没错，
但我觉得你的老师 有很多地方都说错了。”
（笑声）
他说，“这是什么意思？”
我说，“罗莎·帕克斯 当时并没有觉得疲倦。
她当时也不老，
而且脚肯定也不觉得累。”
他说，“什么？”
我回答，“是的！
“罗莎·帕克斯当时只有 42 岁——
你觉得很震惊， 不是吗？从没听说过。
“罗莎·帕克斯当时只有 42 岁，
她那天只工作了 6 个小时， 因为她是个女裁缝，
而且她的脚好得很。
（笑声）
当时唯一让她厌倦的
是不平等，
她受够了被压迫。”
然后我儿子就说，
“既然这样，我的老师 又为什么告诉我们那些？
我觉得好难理解。”
因为他喜爱他的老师, 她也的确是一个好老师，
一位年轻的， 二十来岁的白人女性，
她非常非常聪明，会督促他学习， 所以我也喜欢这位老师。
他当时觉得很困惑，他问， “为什么她会告诉我那些？”
他说，“爸爸，你快告诉我， 告诉我更多关于罗莎·帕克斯的事。”
我对他说，“儿子， 我有个更好的办法。”
他问，“什么办法？”
我说，“我会去买本她的自传，
然后让你自己去读。”
（笑声）
所以你们能想象得到，
伊利亚当时对我给他的 这项新的、费时的作业
并没有很激动， 但他还是从容的接受了。
他读了这本书后又来找我，
对他所了解到的表现得很激动。
他说，“爸爸，不仅罗莎·帕克斯 一开始没有投入到非暴力运动，
而且把她从小养大的祖父
皮肤白到可被看作是白种人。
他曾经常带着装着枪的 枪托在小镇里走来走去，
人们很清楚如果他们招惹 帕克斯老先生的孩子或外孙，
他就会让你的屁股吃枪子儿。”
（笑声）
明白了吧？
他不是你可以轻易去惹怒的人。
他还说，“我还了解到罗莎·帕克斯 嫁给了一个在雷蒙德的男子。
那个男子很像他的祖父。”
他会组织活动——
他是个民权积极分子——
他会组织一些活动，
而且那些活动经常在 罗莎·帕克斯的家里进行。
罗莎·帕克斯有一次回忆到，
那天桌子上有太多的枪了，
因为他们要随时准备有人破门而入，
他们要准备对付 所有可能发生的状况，
罗莎·帕克斯说， “由于那天桌子上放了太多枪了。
我甚至都忘了 要给他们递咖啡和食物。”
那才是真正的罗莎·帕克斯。
事实上，当罗莎·帕克斯 那天坐在公交车里，
等待着警察的到来，
不知道自己会面临什么的时候，
她脑子里想的 并不是马丁 · 路德 · 金，
这个她几乎不认识的人。
她也没有在想非暴力或甘地。
她想的是她的祖父，
那个随身带着枪， 没人敢惹的祖父。
他才是罗莎·帕克斯 当时在想着的人。
我儿子完全被 罗莎·帕克斯迷住了，
我也为此感到自豪。
但我仍有一个问题要解决。
因为我还是得去一趟学校，
把这个情况跟他的老师反映一下，
因为我不想让她继续给孩子们教授
明显错误的历史了。
我对此感到很伤脑筋，
主要原因是，我理解 作为一名非裔美国人，
无论何时你和 白种人说起种族主义
或者任何与种族相关的事，
那都将会是一个挑战。
那就是白人社会学家罗宾 · 迪安吉洛 （Robin DiAngelo）所说的“白色敏感”。
她解释说，事实上，
由于白种人很少会因白种优势
而被质疑，
所以无论何时，当他们面对 哪怕再微不足道的质疑，
他们通常都会痛哭、
生气、
或者逃走。
（笑声）
而她所说的我都经历过。
所以当我苦苦思量 该怎样面对他的老师时，
丝毫不感到高兴，
但我心想，身为黑人家长， 想要努力培养自我实现的黑人孩子，
那就必须要做一次恶人。
所以我把伊利亚叫过来，说，
“伊利亚，我要约你们老师聊聊，
试图纠正这件事，
甚至说服你们的校长。
你觉得怎么样？”
伊利亚回答，
“爸爸，我有个更好的主意。”
我问，“真的吗，是什么？”
他说，“我们有个公共演讲作业，
不如我用那次作业
来揭穿关于罗莎·帕克斯的真相吧？”
我回道，
“那的确是个好主意。”
于是伊利亚回到学校，
进行了他的演讲，
回到家，
我能感受到一些 积极的事情发生了。
我就问他，“发生了什么，儿子？”
他回道，“那天晚些时候，
老师把我叫到一边，
她向我道了歉， 因为给我了我错误的信息。”
第二天，另一件神奇的事情发生了。
她又讲授了另一节 关于罗莎·帕克斯的课，
弥补了她之前未填补的故事空缺， 纠正了她之前犯的错。
我当时为儿子我感到 特别、特别的自豪。
但后来转念一想，
我开始感到愤怒，
非常愤怒。
为什么？为什么我会愤怒？
因为我只有九岁的儿子 得去教育他的老师，
关于他自己的历史，
关于他自己的种族。
他只有九岁啊。
他应该关心的是篮球、足球，
或是最近新出的电影才对。
他不该费心去承担
教育自己老师、
同学
关于他自己的历史的责任。
那应该是我所背负的重担，
我父母所背负的重担，
和他们之前一代代人 所背负的重担。
而现在，我看到我的儿子 也在背负这个重担。
所以说，这才是罗莎·帕克斯 撰写了自传的真正原因。
因为在她所处的时期，
你们可以想象得到，
你做了一件了不起的事，
你还健在，你推行着民权行动主义，
一个故事从此诞生，
而故事讲述者却告诉这个世界，
你年纪大且步履蹒跚，
你只是因意外而成为一名活动家，
而不是你在过去 20 年一直都是活动家，
也不是你已筹划 那次抵制运动长达数月，
而你甚至都不算是第一个、 第二个或第三个因抵制不平等
而被逮捕的黑人女性。
就算在她自己的时代，她成为活动家 都会被认为是纯属偶然。
所以她才写了自传， 以纠正这个错误记录，
因为她想提醒人们的是，
这才是
在 20 世纪 50 年代，
作为一名黑人
为自己的权力斗争
所面临的处境。
在那场抵制运动发生的同年， 和之后的几个月内，
发生了超过四场教堂轰炸。
马丁 · 路德 · 金的房子被轰炸了两次。
其他民权领导人 在伯明翰的房子也遭到了轰炸。
罗莎 · 帕克斯的丈夫睡觉时， 身旁都放着一支猎枪，
因为他们持续遭到了死亡威胁。
事实上，罗莎·帕克斯的母亲 当时和他们同住，
有时她会花好几小时在电话旁守着，
确保没有人会打电话 威胁他们的生命安全，
因为当时那种威胁电话 一直持续不断的出现。
事实上，当时局势实在是太紧张了，
社会压力陡增，恐怖主义盛行，
导致罗莎 · 帕克斯夫妇 双双失去了工作，
被认定为不宜雇用，
并最终不得不离开并搬去南方，
这才是罗莎 · 帕克斯希望人们
所了解的民权真相。
你可能会问，“那么，大卫， 这和我又有什么关系呢？
我是个心怀善意的人，
并不雇佣奴隶，
也不会试图 ‘白化’ 历史。
我是个好人，善良的人。”
那么让我来告诉你， 这为什么与你有关。
我会通过一个关于 我的一位白人教授的故事
来向你解释。
当我还在读研究生时， 有一位极其杰出的教授。
我们称呼他为“弗雷德”。
他当时在撰写关于民权运动的历史，
他描述了一个发生于北卡罗莱纳，
他亲身经历过的一个时刻：
一个白人在大庭广众之下 残忍的枪杀了一名黑人，
而没有被定罪。
那是一本很棒的书，
弗雷德叫来了几位同是教授的好友，
还有我，去阅读他最终提交前的书稿。
为此我受宠若惊，
因为那时我还只是一名研究生。
我当时有点小骄傲，回道， “是吗，那好啊。”
我坐在一群知识分子旁边，
开始阅读书稿。
书中记载的某个时刻
令我感到震惊， 因为我觉得那段描述疑点重重，
于是我说，
“弗雷德”，我们当时围坐 在一起讨论着他的书稿，
我说，“弗雷德，我认为 你在书中讲到你女佣的那部分
有很大的问题。”
我能感受到我们讨论时， 弗雷德变得有些紧张了。
他问，“怎么了？那个故事很好啊。
就像我说的那样。”
我说，“嗯······我能提供 另一个故事情境吗？”
那个故事到底讲了什么？
那是 1968 年。
马丁 · 路德 · 金刚被暗杀。
他的家佣—— 让我们称她为“梅布尔”，
在厨房里。
小弗雷德只有八岁大。
他走进厨房，
看见之前一直是微笑的、 热心的、开心的梅布尔
俯身在水槽边。
她在哭泣，
在啜泣，
悲痛欲绝。
小弗雷德走近她， 问“梅布尔，发生什么了？”
梅布尔转过身说，
“他们杀了他，他们杀了我们的领袖。 他们杀了马丁 · 路德 · 金。
他死了！他们真是一群恶魔。”
小弗雷德安慰道，
“会好的，梅布尔，一切都会好的。”
她看着他，回道， “不，怎么会好呢。
你没听到我刚所说的吗？
他们杀死了马丁 · 路德 · 金。”
于是弗雷德，
一位牧师的儿子，
抬头看着梅布尔，说，
“但是梅布尔，耶稣不也是 为了我们的罪过而死在十字架上吗？
那难道没带来一个好的结局吗？
也许这也会带来一个好的结局。
也许马丁路德金的死 会为我们带来一个好的结局。”
正当弗雷德讲述着那个故事，
他说梅布尔用手捂住了嘴，
俯身给了小弗雷德一个拥抱，
然后伸手到冰柜里，
取出了几罐可乐，
递给他，
让他去和他的兄弟姐妹们一起玩耍。
弗雷德说，
“那是一个证据，证明了即使是在 种族斗争最令人悲痛的时刻，
两个人也能跨越种族边界，
通过爱与情感
找到人类共同点。”
我说，“弗雷德，那可真是胡扯。”
（笑声）
（掌声）
弗雷德当时是那样说的，
“我不懂，大卫， 故事确实是那样的。”
我说，“弗雷德，让我来问你个问题。”
我说， “你当时是在 1968 年的北卡罗莱纳。”
如果梅布尔去了她自己的社区—— 你说你当时只有 8 岁——
你觉得换做是那些 8 岁大的非裔美国孩子，
会怎么称呼她？
你觉得他们会直呼其名吗？”
不，他们会叫她“梅布尔小姐”，
或“约翰逊小姐”， 或“约翰逊阿姨”。
他们绝不会敢去直呼她的大名，
因为那会被认为是不尊敬她。
然而，你却在她工作的每一天里
以她的大名来称呼她，
却从没想过这件事。”
我说，“让我再来问你另一个问题： 梅布尔当时结婚了吗？
她有孩子吗？
她平时会去哪所教堂？
她最喜欢哪种甜点？”
弗雷德一个问题都答不上来。
我接着说，“弗雷德， 那个故事不是关于梅布尔的，
其实是关于你的。”
“那个故事让你感觉很好，
但故事本身并不是关于梅布尔的。
事实上，
那天的真实情况很可能是这样的： 梅布尔在哭泣，
而那并不是她通常会做的事，
她当时放下了防备。
然后你走进了厨房，
那一刻是她放下了心防的脆弱时刻。
你瞧，因为你认为自己 只是她的其中一个孩子，
你没有意识到，事实上， 你是她雇主的孩子。
她察觉到了自己在对你大声说话。
她意识到了，
‘如果我对他大声说话，
然后他把这事告诉他父母，
我就会失去我的工作。’
所以她才平复了自己的心情——
虽然当时需要安慰的是她—— 她却反过来安慰你，
让你到别处去，
也许这样她才能继续独自哀伤。”
弗雷德当时感到很震惊。
因为他发现他误读了 那个时刻所发生的事。
你们瞧，这也是他们对 罗莎·帕克斯所做的事。
因为人们更容易接受一位 因疲惫而没有起身让座的老奶奶，
而不是一位由于想抗争不平等 而拒绝起立的年轻女性，
她不起立不是因为 她的背或腿感到疲惫，
也不是因为她工作了一整天。
因为老奶奶并不可怕。
但是年轻的、激进的，
那种不会屈服于他人、
勇于面对暴力，
并愿意为此牺牲的
黑人女性是很可怕的——
因为她们不是那种
会让人感到自在的存在。
你可能会问，
“那么大卫，你想让我们做什么呢？
我不知道我能做什么。”
我想告诉你们的是，
曾经有一个时刻，
在这个国家里，
如果你是犹太人， 你就不算是白人；
如果你是意大利人， 你就不算是白人；
如果你是爱尔兰人， 你就不算是白人。
很长一段时间过后，爱尔兰人、犹太人 和意大利人才被认为是白人。
对吧？
曾经有一个时刻，你也被“排斥”，
被视为是圈子外的人。
托妮·莫里森（Toni Morrison， 美国非裔女作家）曾说，
“如果为了让你显得高， 我得跪下的话，
那你的问题就很严重了。”
她说，“白种美国人有一个 很严重，很严重的问题。”
说实话，我也不知道种族问题 在美国会不会得到改善。
但我知道， 如果这种状况想被改善的话，
我们现在就得正面应对那些挑战。
因为我孩子的未来取决于此。
我孩子的孩子的未来也取决于此。
不管你有没有意识到，
但你的孩子， 和你孩子的孩子的未来，
其实也取决于此。
谢谢。
（掌声）
我很驕傲身為 兩個美妙孩子的父親，
伊萊亞十五歲，奧特薇雅十二歲。
伊萊亞讀四年級時，
有天放學回家， 興奮地滔滔不絕，
跟我說那天學校教到 非裔美國人的歷史。
我是非裔美國人， 也是文化研究教授，
所以你們可以想像，
在我家，非裔美國人文化 是蠻嚴肅的議題。
我兒子那天對學校所教的內容很興奮，
這點讓我很驕傲。
我說：「今天學到了什麼？」
他說：「羅莎·帕克斯。」
我說：「羅莎·帕克斯的什麼？」
他說：「羅莎·帕克斯是五○年代 一位虛弱的黑人老婦女，
住在阿拉巴馬州的蒙哥馬利。
有天她坐上一台公車，
她的腳很痠，
所以當司機要求她讓座 給一名白人老人時，
她拒絕了，因為她的腳很痠。
因為她累了一天，
且她也厭倦了被壓迫，
所以她不要讓座。
她也參加過金恩博士的遊行，
她崇信非暴力。」
我猜他當時瞄了一下我的臉，
發現我好像對他的……呃…… 歷史課沒什麼感覺。
所以他停了下來，說：「爸， 怎麼了？有什麼不對嗎？」
我說：「兒子，不是你的問題，
但我認為你的老師弄錯了很多事情。」
（笑聲）
他說：「你的意思是？」
我說：「羅莎·帕克斯並不累。
她也不老。
她的腳絕對不痠。」
他說：「什麼？」
我說：「沒錯， 當年羅莎·帕克斯才 42 歲。」
你們也很驚訝，對吧？從來沒聽過。
「羅莎·帕克斯當時才 42 歲，
她那天只工作了六小時， 她是個女裁縫，
且她的腳好得很。
（笑聲）
唯一讓她感到疲憊的，
是她厭倦了不平等。
她厭倦了被壓迫。」
我兒子說：
「那我的老師為什麼那樣說？
我覺得好困惑。」
他很敬愛他的老師， 她是位好老師，
年紀輕輕，二十出頭的白人女老師，
非常非常聰明，會督促他， 所以我也喜歡她。
但他很困惑。
他說：「為什麼老師那樣教？」
「爸，多告訴我一點， 我想多聽些羅莎·帕克斯的事。」
我說：「兒子，我有個好主意。」
他說：「什麼？」
我說：「我來買一本她的自傳，
讓你自己讀。」
（笑聲）
所以你們可以想像，
伊萊亞對於老爸交代的 龐大的新作業
不是太興奮，但他接受了。
他讀完之後又回來找我，
對他所學到的感到很興奮。
他說：「爸，
羅莎·帕克斯不僅是 從一開始就不喜歡暴力，
而且將她扶養長大的祖父──
他的膚色淡到可能被當成白人──
總戴著插了槍的槍套在鎮上走來走去，
大家都知道最好不要惹到 帕克斯先生的孩子或孫子，
免得他的子彈讓你屁股開花。」
（笑聲）
看吧？他就是惹不得的人。
我兒子說：「我還學到
羅莎·帕克斯嫁給一個 住在雷蒙德的人，
那人和她的祖父很像。」
他懂得集會組織。
也是民權運動份子。
經常組織一些活動，
有時聚會的場所就在 羅莎·帕克斯的家裡。
羅莎·帕克斯曾經提過，
有一次聚會桌上有好多槍，
因為他們擔心可能會被破門而入，
槍是拿來對付突發狀況。
羅莎·帕克斯說： 「桌上滿滿的槍，
讓我甚至忘了要請他們 喝咖啡或吃東西。」
這才是真的羅莎·帕克斯。
事實上，那天當 羅莎·帕克斯坐在公車上，
等警方來時，
她並不知道會發生什麼事，
她也沒想到金恩博士，
因為她對他所知有限。
更不用說非暴力或甘地。
她想到的是她的祖父，
那個隨持配槍、不可招惹的祖父。
那才是羅莎·帕克斯當下所想的。
我兒子迷上了羅莎·帕克斯，
看他那麼興奮，讓我感到驕傲。
可是還有一個問題要解決。
我得去一趟他的學校，
跟他的老師講清楚，
因為我不希望她繼續教孩子們
顯然錯誤百出的歷史。
這讓我很苦惱，
主要是我知道 身為非裔美國人，
只要跟白人談到種族歧視 或敏感的種族議題時，
通常挑戰度都很高。
白人社會學家羅賓·狄安傑羅 稱之為「白色脆弱」。
她說，事實上，
因為白人很少面臨
白人特權受到挑戰的經驗，
碰到任何小小的挑戰，
他們不是哭、生氣，就是逃走。
（笑聲）
上述幾種反應我都遇過。
所以，一想到該如何跟老師談 這個問題，我就很鬱悶，
但我知道，身為黑人家長，
想教出有成就的孩子， 這是必要之惡。
所以我跟伊萊亞說：
「我打算跟你的老師約時間，
談這個歷史課的問題， 說不定還得見你的校長，
你覺得如何？」
伊萊亞說：
「爸，我有個更好的點子。」
我說：「真的？什麼點子？」
他說：「我們有一個公開演講的作業，
我何不利用這個機會
來破解羅莎·帕克斯的迷思？」
我說：
「嗯，的確是個好主意。」
於是，伊萊亞就照計畫進行，
做了他的演講，
回到家後，
我看得出他備受鼓舞。
我問他：「結果如何，兒子？」
他說：「嗯，我演講完後，
老師把我拉到一旁，
她跟我道歉，教了錯誤的資訊。」
隔天，更神奇的事是：
她針對羅莎·帕克斯 重新教了一次，
把之前漏掉的部分補齊， 也修正了之前的錯誤。
我為我兒子感到驕傲，好驕傲。
但，接著，我仔細想想。
我生氣了。
真的很生氣。
為什麼？我為什麼生氣？
因為我的九歲的兒子 竟然得反過來教他的老師歷史，
他的歷史，
與他的種族相關的歷史。
他才九歲。
這年紀應該想的是籃球、足球，
或最新的電影才是。
而不是擔起重責大任、
教育他的老師、
他的同學，
黑人的種族史。
那是我肩上的擔子。
也是我父母及之前 世世代代肩上的擔子，
現在這個擔子落在我兒子肩上。
要知道，那正是為什麼 羅莎·帕克斯要寫自傳。
因為在她一生中，
各位可以試著想像，
你做了一件很了不起的事，
你還活著，還在倡導民權行動，
突然一個故事出現了，
說故事的人告訴全世界，
你很老，你的腳很痠，
你那件了不起的成就只是無心插柳，
隻字不提你過去二十年的努力，
也沒說你為之已經計畫了數個月，
更別提在你之前已經有很多女性
已經因為同樣的行為而被逮捕。
即使她仍然在世的時候， 就誤以為她成就作為純屬機緣湊巧。
於是，她寫了自傳來修正紀錄，
她想提醒大家，
這才是五○年代的真實狀況，
身為美國黑人，
爭取自身權利的真實狀況。
整個杯葛事件持續了一年多，
那段期間，發生了四起教堂爆炸。
金恩博士的房子被炸了兩次。
在伯明翰也有其他 民運領導者的房子被炸。
羅莎·帕克斯的丈夫，
晚上睡覺時獵槍也不離身，
因為他們收到太多死亡威脅。
當時，羅莎·帕克斯的 母親和他們同住，
有時，她會連講好幾個小時的電話，
讓死亡威脅的電話打不進來，
因為真的太多、太頻繁。
事實上，因為情勢太過緊張，
壓力也太大，再加上恐怖威脅，
羅莎·帕克斯和她丈夫都丟了飯碗，
沒有人敢雇用他們，
最終被迫搬離南方。
這是爭取民權的現實，
羅莎·帕克斯希望大家都清楚了解。
你會說：「大衛，
這和我有什麼關係？
我是個好心人。
從沒擁有黑奴。
也不是想把歷史洗白。
我是好人。我是好人。」
讓我講個故事來說明， 這和你有什麼關係，
故事的主角是我的一位白人教授，
我在研究所時的教授， 一個非常聰明的人。
我們就稱他為「佛萊德」吧。
佛萊德那時正在寫一段 民權運動的歷史，
歷史背景就設在他住在 北卡羅萊納州時，
他親身經歷的一個事件，
一名白人在公開場所 冷酷地射殺了一個黑人，
卻始終沒被定罪。
所以，他寫完這本書後，
找了幾位教授朋友，
也找我一起，在交出稿子前， 幫忙先讀過一次。
對當時還是研究生的我，覺得很榮幸，
我喜不自勝， 一口答應：「好啊。」
擠身在學術界前輩中，
讀那本書的初稿。
可是書中有一段我覺得很有問題，
我說：「佛萊德，」
那時我們大家都在場， 人手一份書稿，
我說：「佛萊德，你在書中 談到你家中的女僕，
我覺得這段很有問題。」
我可以看出佛萊德突然有點……
有點「緊繃」的感覺。
他說：「你是什麼意思？ 那段很棒啊。
來龍去脈我交代得很清楚啊。」
我說：「嗯……我能從 另一種角度講給你聽嗎？」
所以，我說的那段內容是什麼？
當時是 1968 年。
金恩博士剛被刺殺不久。
他家中的女僕，「佣人」—— 我們叫她「梅貝爾」好了，
她在廚房裡。
小佛萊德當時才八歲。
小佛萊德進到廚房，
向來總是面帶笑容、
樂於助人、開心的梅貝爾
卻低著頭看著水槽，
她在哭，
她在啜泣，
傷心欲絕。
小佛萊德走到她身邊， 問：「梅貝爾，怎麼了？」
梅貝爾轉身，說：「他被殺了！
我們的領袖被殺了。 金恩博士被殺了。
他死了！那些人是禽獸。」
小佛萊德說：
「沒事的，梅貝爾。 沒事的。不會有事的。」
她看著他說：「不，不可能沒事。
你沒聽到我剛剛說的嗎？
他們殺了金恩博士。」
而佛萊德，
牧師的兒子，
抬頭看著梅貝爾說：
「可是，梅貝爾，
耶穌不是為了我們的罪 死在十字架上嗎？
那不是換來好結果嗎？
也許這次也會有好結果。
也許金恩博士的死會有正面的效應。」
佛萊德的故事中寫到，
梅貝爾用手摀了嘴，
彎下身抱了佛萊德一下，
然後從冰箱
拿出幾瓶百事可樂給他，
讓他拿出去跟兄弟姊妹分享。
他說：
「這故事證明了即使在 種族鬥爭最悲慘的時代，
人們也能跨過種族界線，
從慈愛與關懷中找到 人性的共通點。」
我說：「佛萊德，那真的是狗屁。」
（笑聲）
（掌聲）
佛萊德說：
「我還是不懂，大衛， 事情真的就是這樣。」
我說：「佛萊德， 讓我問你一個問題。」
我說：
「1968 年你在北卡羅萊納州。」
你覺得梅貝爾在她黑人的社群裡— 當時你才八歲—
你覺得八歲的非裔美國孩子 會怎麼稱呼她？
你認為他們會直呼她的名字嗎？」
不，他們會叫她「梅貝爾女士」，
或許叫她「強生女士」， 或者「強生阿姨」。
絕對不敢直呼她的名字，
因為那是極度的不尊敬。
然而，她在你家工作時， 你都直呼她的名字，
你完全沒想到這一點。」
我說：「讓我再問你： 梅貝爾結婚了嗎？
她有孩子嗎？
她上什麼教堂？
她喜歡什麼甜點？」
這些問題，佛萊德都無法回答。
我說：「佛萊德，這個故事 並不是在講梅貝爾。
這是你的故事。」
我說：「這個故事是自我感覺良好，
與梅貝爾無關。
事實上，
或許應該說梅貝爾在哭，
不像她平常的樣子，
所以可以說她放下心防。
你進去廚房時，
剛好是她最脆弱的時候， 因為她完全沒有心防。
你以為她把你 當自己的孩子看待，
完全沒有意識到事實上 你是她僱主的孩子。
她意識到她對你嘶吼怎麼會沒事時，
突然驚覺，
『如果我再對他吼叫，
他可能去跟父母告狀，
那我的飯碗就不保了。』
所以她冷靜緩和了下來——
雖然需要安慰的是她—— 她卻反過來安慰你，
給你可樂讓你走，
這樣她才能一個人安靜地傷心。」
佛萊德驚呆了。
原來他真的把那事做了錯誤解讀。
看到沒？
這與羅莎·帕克斯的故事一模一樣。
一個比較容易消化的版本。
老太太腳痠，所以不肯讓座，
而非是為了平權而戰，
腳痠背疼是因為她工作了一整天。
看到沒，老太太比較不可怕。
但，年輕、激進的黑人女子，
不輕易妥協，
那就非常可怕了，
她敢抵抗強權，
且願意因此犧牲生命——
如果是這種人，
應該沒人敢輕忽吧。
我猜有些人會說：
「大衛，那你要我怎樣？
我不知道能做什麼。」
我只能說，
曾經有一段時期，
如果你是猶太人，你就不是白人，
義大利人不算是白人，
愛爾蘭人也不算是白人，
我說的是美國。
愛爾蘭人、猶太人和義大利人 都是經過一段時間才算是白人。
是吧？
曾幾何時，你也曾被視為外人， 被視為「非我族類」。
童妮•摩里森曾說：
「如果我必須跪下， 才能讓你覺得崇高，
那你的問題可大了。」
她說：「白人至上的美國 問题很嚴重。」
老實說，我不知道美國的 種族關係將來是否會改善。
但我知道，如果要有那麼一天，
我們必須要正視眼前的挑戰。
我孩子的未來有賴於此。
我孩子的孩子的未來也有賴於此。
不論你清楚與否，
你的孩子以及你孩子的孩子的未來，
也都有賴於此。
謝謝。
（掌聲）