יתכן ששמעתם
על רעיון גן העדן של הקוראן
המספר על 72 בתולות.
ואני מבטיחה שאני אחזור לדבר על אותן בתולות.
אבל למעשה, כאן, בצפון מערב ארה"ב,
אנחנו חיים באופן מאד דומה
לרעיון האמיתי של גן העדן לפי הקוראן,
המוגדר 36 פעמים
כ"גנים מושקים על ידי נחלים זורמים".
מאחר ואני חיה בבית סירה על החלק הזורם של אגם יוניון,
זה נשמע לי הגיוני מאד.
אבל למה זה נשמע כל כך זר לרוב האוכלוסיה?
אני מכירה הרבה לא-מוסלמים בעלי כוונות טובות
שהתחילו לקרוא את הקוראן, אך ויתרו,
מנותקים בשל הגורם ה"זר" שבו.
ההיסטוריון תומאס קרלייל
החשיב את מוחמד כאחד מהגיבורים הגדולים בעולם,
אך אפילו הוא כינה את הקוראן
"הקריאה המתישה ביותר שלקחתי על עצמי,
בלגאן מבלבל ומעייף."
(הקהל צוחק)
אני חושבת שחלק מהבעיה
היא שאנחנו חושבים שאפשר לקרוא את הקוראן
כמו שאנחנו קוראים כל ספר אחר -
ספר שאפשר להתכרבל איתו ביום גשום
עם קערת פופקורן בהישג יד,
כאילו שאלוהים -
והקוראן כולו מסופר בקולו של אלוהים המדבר אל מוחמד -
הוא רק עוד סופר ברשימת רבי המכר.
אבל העובדה שכל כך מעט אנשים
אכן קוראים את הקוראן
היא בדיוק הסיבה שכל כך קל לצטט אותו,
או יותר נכון, לצטט בשוגג.
פתגמים וקטעים שהוצאו מהקשר
במה שאני מכנה גרסת סימון עם מרקר,
שהיא המועדפת על מוסלמים קיצוניים
ואנטי-מוסלמים איסלמופוביים.
אז באביב האחרון,
בזמן שהתכוננתי
להתחיל בכתיבת ביוגרפיה על מוחמד,
הבנתי שאני צריכה לקרוא את הקוראן כראוי -
באופן הראוי ביותר האפשרי לי, כלומר.
רמת הערבית שלי באותו הזמן הצטמצמה
עד שהצטרכתי להצטייד במילון
אז לקחתי ארבעה ספרי פירוש ידועים
והחלטתי לקרוא אותם בו-זמנית
פסוק אחרי פסוק
יחד עם פירושים מתורגמים
והערבית המקורית מהמאה השביעית.
למרות זאת, יש לי יתרון.
הספר האחרון שלי
מספר על הקרע בין זרמי השיעה והסוני,
ודרש ממני לעבוד עם היסטוריה מוסלמית מוקדמת,
אז הכרתי את המאורעות
שאליהם מתייחס הקוראן לעיתים תכופות,
הוא הרי המקור שלהם.
ידעתי מספיק כדי לדעת
שאני אהיה תיירת בקוראן -
אמנם תיירת משכילה,
אפילו עם ניסיון,
אך עדיין לא שייכת,
יהודיה אגנוסטית
הקוראת ספר קודש של מישהו אחר.
(צחוק)
אז קראתי לאט.
(צחוק)
שריינתי שלושה שבועות בשביל הפרוייקט,
וזהו מקור הגאותנות שלי.
(צחוק)
כי הוא לקח שלושה חודשים.
עמדתי בפיתוי לדלג לסוף הספר
שם נמצאים הפרקים היותר קצרים ומיסתוריים.
אבל כל פעם שחשבתי שאני מתחילה
להבין את הקוראן -
ההרגשה הזאת של "עכשיו אני מבינה" -
הייתה נעלמת בין לילה.
והייתי חוזרת בבוקר למחרת
תוהה אם אני אבודה בארץ לא מוכרת.
ולמרות זאת השטח היה מוכר מאד.
הקוראן מכריז על עצמו שתפקידו
לחדש את המסר של התורה והבשורה הנוצרית.
אז שליש ממנו
חוזר על סיפורים של דמויות מהתנ"ך
כמו אברהם, משה,
יוסף, מרי, ישו.
אלוהים עצמו היה מוכר לי לגמרי
מהתגלמויותיו הקודמות בתור יהוה -
מתעקש בקנאה שאין אלים אחרים מלבדו.
נוכחות הגמלים, הרים,
בארות ומעיינות המדבר
לקחו אותי בחזרה לשנה שהקדשתי
בשוטטות במדבר סיניי.
וישנה גם השפה,
המקצב שלה,
מזכירה לי לילות שביליתי בהאזנה לבדואים קשישים
שדיקלמו שירים באורך של שעות
מהזיכרון בלבד.
ואז התחלתי להבין
למה אומרים
שהקוראן הוא בעצם הקוראן
רק בערבית.
קחו למשל את סורה אל פאתחה,
הפרק הפותח בעל שבעת הפסוקים
שהוא תפילת האל הנוצרי והשמע ישראל המעורב של האיסלם.
רק 29 מילים בערבית,
אך בין 65 ל-72 מילים בתרגום.
וככל שתוסיפו מילים,
כך תרגישו יותר ויותר שמשהו חסר.
יש בערבית איזשהו קסם,
כמעט היפנוטי,
איכות שרוצה להישמע במקום להיקרא,
המורגשת יותר ממנותחת.
היא רוצה להישמע בקול שירה,
להשמיע את המוסיקה שלה באוזן ומהלשון.
אז הקוראן באנגלית
הוא מעין צל של עצמו,
או כמו שארתור ארברי כינה את הגירסה שלו,
"פירוש."
אבל לא הכל נאבד בתרגום.
כמו שהקוראן מבטיח, לסבלנות יש גמול,
וישנן הרבה הפתעות -
למשל, רמה של מודעות סביבתית
ושל בני אדם כדיילים של יצירת האל,
שאין כמותה בתנ"ך.
ובניגוד לתנ"ך, המשתמש אך ורק בלשון זכר
בגוף שני ושלישי,
הקוראן מכליל נשים -
ומדבר, למשל,
על גברים מאמינים ונשים מאמינות -
גברים מכובדים ונשים מכובדות.
או קחו למשל את הפסוק המפורסם
על רצח הכופרים.
כן, אומנם זה מה שנאמר,
אך בהקשר מאד מסוים:
הכיבוש הנצפה
של עיר הקודש מכה
שבה האלימות בדרך כלל אסורה.
ה"רשות" ניתנת רק עם קיום של תנאים מסוימים.
לא שחייבים להרוג כופרים במכה,
אלא שאפשר, שמותר,
אבל רק אחרי סיום של תקופת חסד
ורק אם אין הסכם מסוים
ורק אם הם מנסים למנוע ממך להגיע אל מסגד הכעבה,
ורק אם הם תוקפים אותך ראשונים.
ואפילו אז - האל הוא רחום,
המחילה היא נעלה -
אז, בכל זאת,
עדיף לא להרוג.
(צחוק)
זאת הייתה אולי ההפתעה הגדולה ביותר -
כמה הקוראן גמיש,
לפחות במוחם של אלו
שלא לגמרי בלתי גמישים.
"כמה מפסוקים אלו הם חדי משמעות" הוא אומר,
"ואחרים הם בעלי דו משמעות.
האדם העקשן
תמיד יחפש את המשמעות הנוספת
וינסה ליצור סכסוך
על ידי ביטוי משמעויות משל עצמו.
רק האל יודע את המשמעות האמיתית."
הביטוי "אלוהים הוא מעודן במילים"
מופיע שוב ושוב.
ואכן, הקוראן בכללותו הרבה יותר מעודן
משרובנו הורגלנו להאמין.
וכך, למשל,
גם העניין הפעוט
של הבתולות בגן עדן.
תרבות אוריינטלית קדומה באה כאן לידי ביטוי.
המילה המוזכרת ארבע פעמים
היא "הוריס",
מפורשת
כנערות בעלי עיניים כהות ושדיים גדולים,
או כבתולות מעודנות בעלות חזה נעלה.
ולמרות זאת, כל מה שנאמר בערבית המקורית
הוא המילה היחידה: הוריס.
אין זכר לשד גדול או חזה נעלה בשום מקום.
(צחוק)
יכול להיות שזוהי דרך לומר
יצורים טהורים - כמו מלאכים -
או אולי הם כמו הקורוס היווניים או הקורה,
הצעיר לנצח.
אבל האמת היא שאף אחד לא יודע באמת,
וזאת הנקודה.
כי הקוראן די ברור
כשהוא אומר שאתה תהיה
"יצירה חדשה בגן עדן"
ושאתה "תתחדש
בצורה לא מוכרת לך,"
שנשמע לי כמו רעיון הרבה יותר מושך
מבתולה.
(צחוק)
ושהמספר 72 אף פעם לא מופיע.
אין 72 בתולות
בקוראן.
המושג נוסד רק 300 שנה אחר כך,
ורוב המוסלמים המלומדים נותנים לו את אותו החשיבות
של אנשים עם כנפיים שיושבים על העננים
ומנגנים בנבל.
גן עדן הוא ההפך מכך.
הוא לא בתוליות,
הוא פוריות,
הוא שפע,
הוא גנים מושקים
על ידי נחלים זורמים.
תודה.
(מחיאות כפיים)