La marginea marelui deșert Sahara,
cetățenii au plecat pe furiș din orașul Timbuktu
și au pornit pe drumul pustietății.
Ei au îngropat lăzi în nisipul deșertului, le-au ascuns în peșteri
și le-au sigilat în odăi secrete.
În aceste lăzi se afla o comoară mai prețioasă decât aurul:
cărțile vechi ale orașului.
Fondat în jurul anului 1100 era noastră unde acum e situat Mali,
orașul Timbuktu era la început un simplu punct de comerț.
Însă amplasarea sa unică a schimbat acest lucru.
Timbuktu marca intersecția a două rute comerciale importante,
unde caravanele ce transportau sare prin Sahara
se întâlneau cu negustorii de aur din interiorul Africii.
La sfârșitul anilor 1300, aceste rute au îmbogățit orașul Timbuktu,
iar conducătorii săi, regii Imperiului Mali,
au înălțat monumente și academii
care au atras savanți din Egipt, Spania și Maroc.
Locația bună a orașului a făcut să devină ținta războinicilor și cuceritorilor.
În timp ce Imperiul Mali decădea, unul din regatele sale, Songhai,
a început să câștige putere.
În 1468 regele din Songhai a cucerit Timbuktu,
incendiind clădirile și omorând savanții.
Dar cu timpul viața intelectuală din oraș a înflorit din nou.
Domnia celui de-al doilea rege al Imperiului Songhai,
Askia Mohammed Toure, a marcat începutul erei de aur în Timbuktu.
El a anulat politicile înapoiate ale predecesorului său
și a încurajat învățământul.
Conducătorii din Songhai și majoritatea populației din Timbuktu erau musulmani,
iar savanții din Timbuktu studiau islamul
pe lângă subiectele laice precum matematica și filozofia.
În bibliotecile din Timbuktu pamfletele de filozofie greacă
stăteau alături de scrierile istoricilor, savanților și poeților locali.
Cel mai de seamă savant al orașului, pe nume Ahmed Baba,
ataca opiniile predominante pe teme ce variau de la fumat la sclavie.
Comerțul cu aur și sare a finanțat transformarea orașului
într-un centru de învățământ.
Astfel, produsele acelei culturi intelectuale
au devenit cea mai căutată materie primă.
Cu hârtia adusă din îndepărtata Veneție
și cerneala colorată de la plantele și mineralele locale,
cărturarii din Timbuktu scriau textele atât în arabă cât și în limbile locale.
Scrise în caligrafie și decorate cu forme geometrice elaborate,
cărțile din Timbuktu erau solicitate de către cei mai înstăriți membri.
În 1591 epoca de aur s-a terminat brusc
când regele marocan a capturat orașul Timbuktu.
Forțele marocane i-au încarcerat pe Ahmed Baba și pe alți savanți faimoși,
confiscându-le bibliotecile.
În următoarele secole, orașul a înfruntat o serie de cuceriri.
În mijlocul anilor 1800, adepții Jihadului Sufi au ocupat Timbuktu
și au distrus multe manuscrise nereligioase.
În 1894 forțele colonizatoare franceze au preluat controlul asupra orașului,
furând și mai multe manuscrise și transmițându-le în Europa.
Limba franceză a devenit limba oficială predată în școli,
iar noile generații din Timbuktu
nu puteau citi manuscrisele arabe care au mai rămas.
Cu toate astea, tradiția literară din Timbuktu nu a pierit;
ea s-a scufundat în adâncul pământului.
Unele familii au construit în secret biblioteci în casele lor
sau au îngropat cărțile în grădinile lor.
Alții le-au ascuns în peșteri abandonate sau în gropile din deșert.
Manuscrisele prețioase din Timbuktu
s-au dispersat în satele din întreaga zonă înconjurătoare,
unde cetățenii obișnuiți le-au păzit timp de sute de ani.
În timp ce deșertificarea și războiul au sărăcit regiunea,
familiile păstrau cu grijă cărțile antice
chiar dacă înfruntau o sărăcie disperată și se aflau în pragul foametei.
Chiar și astăzi, efortul de a proteja cărțile continuă.
Din 1980 până la începutul anilor 2000,
Abdel Kader Haidara, savantul din Timbuktu a recuperat cu atenție manuscrisele
din întregul Mali de Nord și le-a adus înapoi în Timbuktu.
Însă în 2012 Războiul Civil din Mali a pus din nou în pericol manuscrisele,
multe dintre ele fiind evacuate în orașul vecin Bamako.
Viitorul lor rămânea incert,
întrucât înfruntau atât amenințări umane cât și ambientale.
Aceste cărți reprezintă cele mai bune
și adesea unicele noastre surse despre istoria precolonială a regiunii.
Multe dintre ele nu au fost citite de către savanții moderni,
iar și mai multe încă rămân pierdute sau ascunse în deșert.
În eforturile de a le proteja rămân în joc istoria ce o conțin
și eforturile numeroaselor generații de a proteja istoria de la pieire.