A hatalmas Szahara sivatag határán
pár lakos kiszökött Timbuktu városából,
és a pusztaságba indult.
Ládákat temettek a sivatag homokjába, barlangokba rejtették,
és titkos kamrákba zárták őket.
A ládákban kincsek voltak, az aranynál is értékesebbek:
a város ősi könyvei.
A mai Mali területén i.e. 1100 körül alapított Timbuktu
kezdetben csak jelentéktelen kereskedelmi állomás volt.
De kivételes elhelyezkedése hamarosan változtatott ezen.
Timbuktuban két létfontosságú kereskedelmi útvonal keresztezte egymást.
Itt találkoztak a Szaharán át sót szállító karavánok
az Afrika belsejéből aranyat hozó kereskedőkkel.
Az 1300-as évek végére ezek az útvonalak tették gazdaggá Timbuktut,
és a város vezetői, a Mali Birodalom királyai,
emlékműveket emeltek és akadémiákat létesítettek,
amelyek idevonzották Egyiptom, Spanyolország és Marokkó tudósait.
A várost kiváló elhelyezkedése hadvezérek és hódítók célpontjává is tette.
A Mali Birodalom hanyatlásával egyik tartománya, Szongai,
kezdett hatalmat szerezni.
1468-ban a szongai király elfoglalta Timbuktut,
felégette az épületeket, és meggyilkolta a tudósokat.
De idővel a tudományos élet újfent kivirágzott a városban.
A Szongai Birodalom második királyának,
Askia Mohammed Toure-nak az uralkodása
az aranykor kezdetét jelentette Timbuktuban.
Változtatott elődei maradi politikáján,
és támogatta a művelődést.
A szongai uralkodók és Timbuktu lakosainak többsége muszlim volt,
és Timbuktu tudósai az iszlámot tanulmányozták
egyéb világi témák mellett, mint a matematika és a filozófia.
Timbuktu könyvtáraiban
a görög filozófia művei álltak
helyi történetírók, tudósok és költők írásai mellett.
A város legkitűnőbb tudósa, Ahmed Baba felszólalt
az uralkodó nézetek ellen a dohányzástól kezdve
a rabszolgaság témájáig.
Az arany- és sókereskedelem
finanszírozta a város szellemi központtá formálását.
E szellemi kultúra termékei váltak
a legkeresettebb árucikkekké.
A messzi Velencéből érkezett papírra
a helyi növényekből és ásványokból gyártott élénk tintával
Timbuktu írnokai feljegyzéseket készítettek arabul
és a helyi nyelveken is.
A kalligráfiákkal és bonyolult geometriai mintákkal díszített timbuktui könyveket
a társadalom legtehetősebbjei keresték.
1591-ben az aranykor hirtelen véget ért,
mikor Marokkó királya elfoglalta Timbuktut.
A marokkói erők bebörtönözték Ahmed Babát és más híres tudósokat,
és elkobozták a könyvtárukat.
A következő évszázadokban a város hódítások sorozatát vészelte át.
Az 1800-as évek közepén szúfi dzsihádisták szállták meg Timbuktut,
és rengeteg nem vallási kéziratot pusztítottak el.
1894-ben francia gyarmatosítók szerezték meg a város fölötti irányítást,
és még több kéziratot loptak el, majd küldtek át Európába.
A francia lett az iskolákban tanított hivatalos nyelv,
és Timbuktu újabb nemzedékei
nem tudták elolvasni a megmaradt arab kéziratokat.
De Timbuktu irodalmi hagyománya nem szűnt meg –
csak illegalitásba vonult.
Pár család titkos könyvtárakat épített otthonában,
vagy ásott el könyveket a kertjében.
Mások elhagyott barlangokban vagy sivatagi üregekben helyezték el őket.
Timbuktu felbecsülhetetlen értékű kéziratai
szétszóródtak a környék falvaiban,
ahol egyszerű emberek őrizték őket évszázadokig.
Miközben elsivatagosodás és háború szegényítette el a térséget,
a családok megőrizték ősi könyveiket
még a legmélyebb szegénység és az éhhalál közepette is.
A könyvek védelméért folytatott küzdelem a mai napig tart.
Az 1980-as évektől a 2000-es évek elejéig
Abdel Kadet Haidara timbuktui tudós fáradságos munkával gyűjtötte össze
az Észak-Mali területén elrejtett iratokat, és visszavitte őket Timbuktuba.
De a 2012-es mali polgárháború újfent veszélyeztette a kéziratokat,
melyek többségét a közeli Bamakóba menekítették.
A jövőjük továbbra is bizonytalan,
miközben emberi és környezeti fenyegetésnek is ki vannak téve.
A könyvek a legjobb és gyakran egyetlen forrásai
a terület gyarmatosítás előtti történelmének.
Mai tudósok sokukat még nem is olvasták,
és még több van, ami elveszett, vagy rejtőzik a sivatagban.
A védelmükért tett törekvések tétje a bennük őrzött történelem
és számtalan nemzedéknek a történelem megőrzésére tett erőfeszítése.