2000 óta az évente elítélt emberek száma stagnál az USA-ban,
de az előzetesben lévők átlagos száma az egekbe szökött.
Hogy lehetséges ez?
A válasz az óvadékrendszerben rejlik –
ami nem úgy működik, ahogy tervezték.
A "óvadék" kifejezés a tárgyalásra váró emberek szabadon bocsátásra utal,
azzal a feltétellel, hogy visszatérnek a bíróságra, és szembenéznek a vádakkal.
Sok ország használ valamilyen óvadékformát,
néhány pedig egyáltalán nem használ.
Az USA óvadékrendszere elsősorban a készpénzóvadékra támaszkodik,
amelynek így kellene működnie:
Amikor valakit megvádolnak egy bűntettel,
a bíró egy elfogadható összeget állapít meg óvadékként.
A vádlott kifizeti ezt az illetéket, hogy kiszabaduljon a börtönből,
amíg a bíróság ítéletet nem hoz az ügyben.
Miután lezárták az ügyet, akár ártatlannak, akár bűnösnek találták,
visszakapja az óvadékot, ha a bíróságon minden alkalommal megjelent.
Az érv e rendszer mellett, hogy az amerikai törvények szerint
az embereket ártatlannak vélik, amíg bűnösnek nem bizonyulnak –
szóval egy bűntett vádlottját sem kellene börtönbe zárni,
hacsak nem ítélték el egy bűncselekményért.
De ma az óvadékrendszer az Egyesült Államokban
nem tartja tiszteletben az ártatlanság vélelmét.
Ehelyett aláássa az emberek jogait,
és súlyos károkat okoz,
különösen az alacsony jövedelmű és színes bőrű közösségekben élők számára.
A fő ok az óvadék összege.
Azért, hogy a készpénzóvadék terv szerint működjön,
az árnak megfizethetőnek kellene lennie a vádlott számára.
Az óvadék összegének nem szabadna a bűnösség valószínűségét tükröznie –
az óvadék megadásakor a bíróság még nem vizsgálta meg a bizonyítékokat.
Kivételes körülmények között, mint például nagyon súlyos bűntényeknél,
a bírók megtagadhatják az óvadékot, és bezárhatják a vádlottakat tárgyalás előtt.
A bírák csak nagyon ritkán gyakorolhatnák ezt a jogot,
és a túl gyakori alkalmazásért vizsgálat alá kerülhetnek.
A megfizethetetlenül magas óvadék kiszabása lett a kiskapu ahhoz,
hogy megtagadják az emberek előzetes szabadon bocsátását.
A bírák személyes belátása és előítéleteik óriási szerepet játszottak abban,
hogy kit tartottak bezárva ilyen módon.
Az óvadékok összege egyre magasabb lett, és egyre több vádlott nem tudott fizetni –
ezért előzetesben maradtak.
A 19. század végére
ezek a körülmények vezettek a kereskedelmi óvadékkötvény-társaságok felemelkedéséhez.
Kifizetik a vádlott óvadékát, amiért a cég tetemes díjat számol fel.
Manapság az óvadék középértéke 10 000 dollár –
ez megfizethetetlenül magas ár az amerikaiak majdnem felének,
valamint tízből kilenc vádlottnak.
Ha az alperes nem tud fizetni,
kölcsönért folyamodhat egy kereskedelmi óvadékkötvény-társasághoz.
Teljesen a cégen múlik, hogy kinek az óvadékát fizetik ki.
A szerintük fizetőképes vádlottakat választják,
évi nagyjából kétmilliárd dolláros nyereséget produkálva ezzel.
Az elmúlt húsz évben
a tárgyalás előtti elzárás volt a börtönök növekedésének fő oka Amerikában.
Évente százezrek maradnak fogságban az ítéletig,
mert nem tudják kifizetni az óvadékot, vagy nem tudnak kölcsönt szerezni.
Ez az igazságtalanság aránytalanul sújtja az afro- illetve latin-amerikaiakat,
mert a bírók gyakran magasabb óvadékot szabnak ki rájuk,
mint amikor fehér embereket vádolnak ugyanolyan bűntényekkel.
A megfizethetetlen óvadék
még az ártatlanokat is lehetetlen helyzetbe hozza.
Néhányan olyan bűntetteket vallanak be, amiket nem követtek el.
Kisebb kihágások esetén az ügyészség felajánlhat egy alkut,
hogy az előzetesben töltött időt beleszámítják a vádlott ítéletébe,
ha bűnösnek vallja magát.
Az előzetesben töltött idő gyakran annyi, mint maga a büntetés,
ezért azonnal hazamehetnek – de bekerülnek a bűnügyi nyilvántartásba.
Eközben az ártatlanságuk bizonyítása azt jelentheti,
hogy a tárgyalásra várva határozatlan ideig börtönben maradnak –
és az ártatlanná nyilvánítás nincs garantálva.
Először is óvadék nem feltétlenül szükséges.
Washington D.C. nagyrészt megszüntette a készpénzóvadékot az 1990-es években.
2017-ben a város a vádlottak 94%-át engedte el óvadék nélkül,
és 88%-uk visszatért minden bírósági időpontra.
A Bail Project nevű nonprofit szervezet
évente több ezer alacsony jövedelmű embernek nyújt ingyenes óvadéktámogatást,
megszüntetve ezzel a pénzügyi ösztönzést, amelyet az óvadék hivatott létrehozni.
Az eredmény? Az emberek 90%-a megjelenik a bírósági időpontokon,
bár nem kockáztatják a pénzüket.
És akik nem jelentek meg a bíróság előtt, olyan okok miatt maradtak távol,
mint gyermekgondozás, munkahelyi konfliktusok és egészségügyi krízisek.
Tanulmányok azt is megállapították, hogy az emberek előzetesben tartása –
gyakran mert nem tudják kifizetni a készpénzóvadékot –
valójában növeli a visszaesés esélyét.
A kár, amit az emberek tárgyalás előtti bebörtönzése okoz,
egész közösségekre van hatással, és generációkon át sújthatja a családokat.
A bebörtönzött emberek elveszíthetik a megélhetésüket, az otthonukat
és az alapvető szolgáltatásokhoz való hozzáférésüket –
mindezt azelőtt, hogy elítélték volna őket egy bűncselekményért.
És ráadásul hihetetlenül drága is:
az amerikai adófizetők évente közel 14 milliárd dollárt költenek
olyan emberek bebörtönzésére, akiket jogilag ártatlannak vélnek.
Ez aláássa a törvény előtti egyenlő bánásmód ígéretét,
rassztól és vagyontól függetlenül.
A készpénzóvadék körüli kérdések társadalmi problémák tünetei,
mint a rendszerszintű rasszizmus és a túlzott támaszkodás a bebörtönzésekre,
amelyekkel foglalkozni kell.
Mindeközben az olyan reformerek, mint a Bail Project,
azon dolgoznak, hogy segítsenek a készpénzóvadék csapdájában lévőknek,
és hogy egy igazságosabb és emberségesebb rendszert alkossanak a jövőben.