Aș dori să vă vorbesc mai întâi despre unul din prietenii mei cei mai buni,
Okoloma Maduewesi.
Okoloma locuia pe strada mea
și avea grijă de mine ca un frate mai mare.
Dacă-mi plăcea de un băiat, îi ceream părerea lui Okoloma.
Okoloma a murit în cunoscutul accident aviatic din Sosoliso,
în Nigeria, în decembrie 2005.
Acum aproape șapte ani.
Cu Okoloma puteam dezbate, râde și vorbi cu adevărat.
A fost și primul care mi-a zis că sunt feministă.
Aveam vreo 14 ani și dezbăteam împreună la el acasă.
Amândoi plini de frânturi de cunoștințe din cărțile citite.
Nu-mi amintesc exact despre ce discutam atunci,
dar îmi amintesc cum, în timp ce dezbăteam,
Okoloma m-a privit și a zis: „Știi, ești o feministă”.
N-a fost un compliment.
(Râsete)
Mi-am dat seama după tonul lui,
același pe care l-ai avea ca să zici:
„Ești o adeptă a terorismului”.
(Râsete)
Nu știam ce anume însemna cuvântul „feminist”,
și nu voiam ca Okoloma să-și dea seama,
așa că am ignorat remarca și am continuat discuția.
Primul lucru pe care intenționam să-l fac acasă
era să caut cuvântul „feminist” în dicționar.
Mulți ani mai târziu am scris un roman
despre un bărbat care-și bate soția, printre altele,
și a cărui soartă nu se termină bine.
În timp ce promovam romanul în Nigeria,
un jurnalist, plin de intenții bune
mi-a zis că vrea să-mi dea un sfat.
Pentru nigerienii din sală, sunt sigură că știți
(Râsete)
cât de repede dau ai noștri sfaturi nesolicitate.
Mi-a zis că oamenii spuneau că romanul meu era feminist,
iar sfatul lui, dând trist din cap în timp ce vorbea,
era că n-ar trebui să mă numesc feministă,
fiindcă feministele sunt femei nefericite
pentru că nu-și găsesc soți.
(Râsete)
Așa că am hotărât să mă numesc „o feministă fericită”.
(Râsete)
Apoi, o academiciană nigeriană mi-a zis
că feminismul nu face parte din cultura noastră, că nu e african,
și că mă numeam feministă
pentru că fusesem pervertită de „literatura occidentală”.
Asta m-a amuzat,
fiindcă multe din primele mele lecturi nu erau deloc feministe.
Cred că am citit fiecare roman de dragoste apărut la Mills & Boon până să fac 16 ani.
De fiecare dată când încercam să citesc cărțile „feminismului clasic”,
mă plictiseam și mă chinuiam efectiv să le termin.
Dar cum feminismul nu era pur african,
am hotărât să mă numesc „o feministă africană fericită”.
La un moment dat eram feminista africană fericită, care nu ura bărbații,
care iubea luciul de buze
și purta tocuri înalte pentru ea însăși, nu pentru bărbați.
(Râsete)
Desigur, multe erau ironii,
dar cuvântul feminist are multe conotații negative.
Urăști bărbații, urăști sutienele,
urăști cultura africană și tot așa.
Să vă povestesc o întâmplare din copilărie.
Când eram în școala primară,
profesoara a zis la începutul semestrului că o să ne dea un test
și că cine va lua cea mai mare notă, va fi numit șeful clasei.
Ei bine, era ceva să fii șeful clasei.
Dacă erai șeful clasei,
puteai scrie pe o foaie numele celor gălăgioși,
(Râsete)
ceea ce-ți oferea putere.
Profesoara îți mai dădea și o nuia pe care o țineai în mână
în timp ce patrulai prin clasă ca să identifici gălăgioșii.
Evident că nu era voie să folosim nuiaua.
Dar era o perspectivă palpitantă pentru mine la nouă ani.
Îmi doream foarte mult să fiu șefa clasei.
Așa că am luat cea mai mare notă la test.
Spre surprinderea mea, profesoara a zis că șeful trebuia să fie băiat.
Uitase să precizeze asta înainte,
crezuse că era evident.
(Râsete)
Un băiat a avut a doua cea mai bună notă la test,
așa că el avea sa fie șeful clasei.
Ce a fost și mai interesant
era că băiatul cu suflet drag și blând
nu era deloc interesat să patruleze clasa cu nuiaua,
în timp ce eu eram plină de ambiție să fac asta.
Dar eu eram fată, iar el băiat,
așa că el a fost numit șeful clasei.
Iar eu n-am uitat niciodată acel incident.
De multe ori greșesc gândind
că dacă ceva mi se pare evident, la fel li se pare și celorlalți.
Vă dau exemplu un drag prieten, Louis.
Louis e un bărbat incredibil și progresist
care în conversațiile noastre obișnuia să zică:
„Nu înțeleg de ce spui că e altfel sau mai greu pentru femei.
Poate în trecut, dar nu acum.”
Nu puteam înțelege de ce Louis nu vedea ce era evident.
Într-o seară, în Lagos, am ieșit cu Louis și niște prieteni.
Iar pentru cei de aici care nu cunosc Lagos-ul,
e ceva minunat consacrat locului,
acei bărbați viguroși, răspândiți ici-colo care stau în afara localurilor
și cu aer dramatic se oferă să te ajute să parchezi.
(Râsete)
M-a impresionat îndemânarea teatrală
a bărbatului care ne-a găsit loc de parcare în acea seară,
așa că la plecare am hotărât să-i las bacșiș.
Mi-am deschis geanta,
am băgat mâna înăuntru,
am scos bani câștigați prin munca mea
și i-am dat bărbatului.
Iar el, acest bărbat foarte recunoscător și bucuros,
a primit banii de la mine,
s-a uitat spre Louis,
și a zis: „Mulțumesc, domnule!”.
(Râsete)
Louis m-a privit surprins și m-a întrebat:
„De ce-mi mulțumește mie? Nu eu i-am dat banii.”
Atunci am văzut pe fața lui Louis că și-a dat seama.
Bărbatul a crezut că banii pe care-i aveam
proveneau, de fapt, de la Louis.
Pentru că Louis e bărbat.
Bărbații si femeile sunt diferiți.
Avem alți hormoni, alte organe sexuale,
avem abilități biologice diferite,
femeile pot avea copii, bărbații nu.
Cel puțin nu încă.
(Râsete)
Bărbații au testosteron și, în general, sunt mai puternici fizic decât femeile.
Pe lume sunt ceva mai multe femei decât bărbați,
aproape 52% din populația lumii e de sex feminin.
Dar multe din pozițiile de conducere și de prestigiu sunt ocupate de bărbați.
Regretata laureată kenyană a Premiului Nobel pentru Pace,
Wangari Maathai, a zis asta foarte bine:
„Cu cât urci mai sus, cu atât sunt mai puține femei.”
La alegerile recente din SUA am tot auzit de legea Lilly Ledbetter,
iar dacă privim dincolo de numele frumos aliterativ al legii,
e vorba despre un bărbat și o femeie,
având aceleași sarcini și calificări,
dar bărbatul fiind plătit mai mult pentru că e bărbat.
Practic, bărbații conduc lumea,
ceea ce era logic acum o mie de ani,
pentru că atunci oamenii trăiau într-o lume
în care puterea fizică era atributul suprem pentru supraviețuire.
Cine era mai puternic, era cel mai probabil să conducă.
Iar bărbații, în general, sunt mai puternici.
Sigur că sunt multe excepții.
(Râsete)
Dar în zilele noastre trăim într-o lume foarte diferită.
Persoana cea mai adeptă să conducă nu e cea mai puternică fizic,
ci e persoana cea mai creativă, cea mai inteligentă,
e persoana cea mai inovatoare,
iar aceste trăsături nu sunt dictate de hormoni.
Un bărbat și o femeie pot fi la fel de inteligenți, creativi, inovatori.
Noi am evoluat,
dar percepția noastră despre gen nu.
Acum câteva săptămâni am intrat în holul unui hotel nigerian de top.
Mă gândeam să-i zic pe nume, dar m-am răzgândit.
Un paznic de la intrare m-a oprit și mi-a pus întrebări neplăcute.
Pentru că pornesc de la premisa
că o femeie nigeriană care intră singură într-un hotel e o prostituată.
Apropo, de ce aceste hoteluri
sunt preocupate mai mult de evidenta ofertă
decât de cererea de servicii sexuale?
În Lagos nu pot merge singură în multe baruri și cluburi „respectabile”.
Nu te lasă deloc să intri dacă ești singură,
trebuie să fii însoțită de un bărbat.
Când merg cu un bărbat într-un restaurant nigerian,
chelnerul salută bărbatul și pe mine mă ignoră.
Chelnerii sunt produsul...
(Râsete)
Parcă aud unele femei zicând: „Așa e!”.
Chelnerii sunt produsul unei societăți
care i-a învățat că bărbații sunt mai importanți decât femeile.
Știu că chelnerii nu sunt rău intenționați.
Dar una e să o știi la nivel intelectual și alta să o simți emoțional.
De fiecare dată când mă ignoră, mă simt invizibilă.
Mă simt supărată.
Îmi vine să le zic că sunt la fel de umană ca un bărbat
și merit la fel de mult să mi se recunoască prezența.
Sunt lucruri minore,
dar uneori ele dor cel mai tare.
Recent am scris un articol
despre ce înseamnă sa fii femeie tânără în Lagos,
și o cunoștință mi-a zis:
„A fost plin de resentimente”.
Evident că era!
(Râsete)
Sunt furioasă.
Diferențele de gen din prezent sunt profund inechitabile.
Ar trebui să fim cu toții furioși.
Furia a produs întotdeauna schimbări pozitive.
Dar pe lângă faptul că sunt supărată, sunt și plină de speranță.
Pentru că am încredere deplină în capacitatea oamenilor
de a se modela și redefini spre mai bine.
Genul e important oriunde în lume,
dar vreau să mă concentrez asupra Nigeriei
și a Africii, în general,
pentru că asta cunosc și pentru că acolo e inima mea.
Aș vrea să vă cer azi
să începem să visăm și să punem la cale
o lume diferită, mai echitabilă,
o lume cu bărbați și femei mai fericiți, care sunt sinceri cu ei înșiși.
Iată cum putem începe:
trebuie să ne creștem fiicele altfel.
Așa cum trebuie să ne creștem fiii altfel.
Le facem o mare defavoare băieților așa cum îi creștem.
Le înăbușim umanitatea.
Definim masculinitatea în mod obtuz,
masculinitatea devine o cușcă mică și dură
și punem băieții în cușca asta.
Învățăm băieții să se teamă de frică.
Îi învățăm să se teamă de slăbiciune și vulnerabilitate.
Îi învățăm să-și ascundă adevărata fire,
pentru că trebuie să fie așa cum se zice în Nigeria: „bărbați duri”.
În perioada liceului, un băiat și o fată, amândoi adolescenți,
amândoi cu aceiași bani de buzunar,
ies în oraș și se așteaptă ca băiatul să plătească mereu,
ca dovadă a masculinității.
Și ne mirăm de ce băieții sunt mai predispuși să fure bani de la părinți.
Dar dacă băieții și fetele
ar fi crescuți să nu asocieze masculinitatea cu banii?
Ce-ar fi dacă n-am gândi că „băiatul trebuie să plătească”,
ci mai degrabă „cine are mai mult ar trebui să plătească”?
Sigur, din cauza avantajului istoric,
bărbații sunt cei care au mai mult acum,
dar dacă începem să ne creștem copiii altfel,
atunci peste 50-100 de ani,
băieții nu se vor mai simți presați să-și dovedească masculinitatea.
Dar, cel mai mare rău pe care-l facem bărbaților,
dându-le impresia că trebuie să fie duri,
e că rămân cu stima de sine fragilă.
Cu cât mai constrâns se simte bărbatul să fie „dur”,
cu atât mai șubredă îi e stima de sine.
Le facem o și mai mare defavoare fetelor,
pentru că le învățăm să aibă grijă de stima fragilă a bărbaților.
Le învățam să se limiteze, să devină neînsemnate.
Le zicem fetelor:
„Poți avea ambiție, dar nu prea multă.”
(Râsete)
„Ar trebui să cauți să ai succes, dar nu prea mult,
altfel intimidezi bărbații.”
Dacă în relația cu bărbatul tu aduci banii în casă,
trebuie să pretinzi că nu e așa,
mai ales în public,
altfel îl emasculezi.
Dar dacă am contesta însăși premisa?
De ce să fie succesul femeii o amenințare pentru bărbat?
Ce-ar fi dacă am renunța la acel cuvânt?
Nu e cuvânt care să-mi displacă mai mult decât „emasculare”.
O cunoștință nigeriană m-a întrebat odată
dacă mi-a fost teamă c-aș putea intimida bărbații.
Nu mi-am făcut deloc griji.
Și nici nu m-am gândit la asta
pentru că un bărbat care se simte intimidat de mine
e exact genul care nu mă interesează.
(Râsete)
(Aplauze)
Am fost totuși foarte afectată de situația asta.
Pentru că sunt femeie, se așteaptă de la mine să vreau să mă mărit.
Se așteaptă să aleg în viață
ținând mereu cont că cel mai important e mariajul.
Căsătoria poate fi ceva bun:
poate fi o sursă de bucurie, dragoste și sprijin reciproc.
Dar de ce învățăm fetele să aspire la căsătorie
și nu-i învățam și pe băieți la fel?
Cunosc o femeie care și-a vândut casa
pentru că nu voia să intimideze bărbatul care ar lua-o de soție.
Cunosc o femeie necăsătorită din Nigeria
care când merge la conferințe poartă verighetă,
pentru că, din spusele ei,
vrea ca ceilalți participanți să „se poarte cu respect” față de ea.
Cunosc tinere pe care se pune o presiune enormă
de către familie, prieteni, chiar de la locul de muncă
să se căsătorească și ajung să facă alegeri greșite.
Dacă o femeie la o anumită vârstă e nemăritată,
societatea noastră o învață că asta e un mare eșec personal.
Pe când dacă un bărbat la o anumită vârstă e necăsătorit,
credem că încă nu s-a hotărât pe cine să aleagă.
(Râsete)
E foarte ușor de zis:
„Da, dar femeile pot obiecta oricând”.
În realitate e mult mai dificil și complicat.
Suntem cu toții ființe sociale.
Ne formăm ideile socializând.
Până și limbajul pe care-l folosim
ca să vorbim de căsătorie și relații ilustrează asta.
Limbajul căsătoriei
e mai degrabă limbajul proprietății decât al parteneriatului.
Folosim cuvântul „respect”
în sensul a ce oferă femeia bărbatului,
și rar pentru a spune ce oferă bărbatul femeii.
Femeile și bărbații în Nigeria obișnuiesc să zică,
și asta e o expresie care mă amuză tare,
„am făcut-o spre binele căsătoriei”.
Când bărbații zic asta,
de obicei e vorba de ceva ce oricum n-ar fi trebuit să facă.
(Râsete)
Câteodată o zic și prietenilor,
e ceva ce zic prietenilor cu exasperare drăgăstoasă,
ceva ce le dovedește în cele din urmă masculinitatea,
cât de doriți, cât de iubiți sunt:
„Soția a zis că nu pot să merg în club în fiecare seară,
așa că de dragul căsniciei mă duc doar în weekend."
(Râsete)
Când o femeie zice „am făcut-o de dragul căsniciei”,
de obicei se referă la faptul că renunță la serviciu,
la un vis,
la carieră.
Învățăm femeile că în relații
ele trebuie să facă concesii.
Creștem fetele să se considere concurente,
nu pentru carieră sau realizări, ceea ce ar fi un lucru bun,
ci pentru atenția bărbaților.
Învățăm fetele că nu pot fi ființe sexuale
așa cum sunt băieții.
Dacă avem băieți, nu ne deranjează să știm de prietenele lor.
Dar de prietenii fetelor noastre? Doamne ferește.
(Râsete)
Desigur, când vine timpul,
ne așteptăm ca fetele să găsească bărbatul perfect care să le devină soț.
Supraveghem fetele, le lăudăm virginitatea,
dar nu lăudăm virginitatea băieților,
și mereu m-am întrebat cum ar trebui să se întâmple asta, pentru că...
(Râsete)
(Aplauze)
Adică pierderea virginității e un proces care implică...
(Râsete)
Recent, o tânără a fost violată în grup la o Universitate din Nigeria.
Unii dintre noi știu despre asta.
Reacția multor tineri nigerieni, fete și băieți,
a fost ceva de genul:
„Da, violul e ceva rău.
Dar ce căuta o fată într-o cameră cu patru băieți?”
Trecând peste acest răspuns înfiorător de insensibil,
acești nigerieni au fost crescuți să considere femeile inerent vinovate,
și să aibă așteptări reduse de la bărbați,
încât ideea că bărbații sunt ființe sălbatice fără control
e oarecum acceptabilă.
Învățăm fetele să le fie rușine.
„Apropie picioarele, acoperă-te.”
Le facem să creadă
că doar pentru că s-au născut așa, ar fi deja vinovate de ceva.
Și astfel, fetele devin femei
care nu-și dau seama de dorințele lor.
Devin femei care se reduc la tăcere.
Devin femei care nu pot zice ce gândesc cu adevărat
și cresc —
ăsta e cel mai mare rău pe care-l facem fetelor —,
cresc și devin femei pentru care ipocrizia e o artă.
(Aplauze)
Cunosc o femeie căreia nu-i plac treburile casnice,
le urăște pur și simplu,
dar pretinde că-i plac,
(Râsete)
pentru că a fost învățată că, pentru a fi „bună de măritat”,
trebuie să fie, cum zicem în Nigeria,
„o bună casnică”.
Apoi s-a măritat,
și după un timp familia soțului a început să se plângă că s-a schimbat.
(Râsete)
De fapt, ea nu se schimbase,
doar se săturase să se mai prefacă.
Problema cu genul
e că ne dictează cum ar trebui să fim,
în loc să fim acceptați cum suntem.
Imaginați-vă cât de fericiți am fi,
cât de liberi să fim noi înșine,
dacă n-am simți greutatea așteptărilor legate de gen.
Băieții și fetele sunt fără dubiu diferiți biologic,
dar socializarea amplifică diferențele
și devine un proces care se auto-generează.
Să luăm gătitul, de exemplu.
Azi, mai degrabă femeile decât bărbații fac treburile casei,
gătitul și curățenia.
Dar de ce se întâmplă asta?
S-au născut femeile cu o genă a gătitului?
(Râsete)
Sau cu timpul societatea le-a învățat că gătitul e treaba lor?
Chiar voiam să zic, poate că femeile chiar au gena gătitului,
dar mi-am amintit că majoritatea bucătarilor renumiți din lume,
cărora le zicem pompos „chef”,
sunt bărbați.
Obișnuiam să-mi admir bunica,
care a fost o femeie extraordinară,
și să mă întreb ce-ar fi putut fi ea
dacă ar fi avut șanse egale cu bărbații pe vremea ei.
În prezent, femeile au mai multe șanse
decât pe vremea bunicii mele,
grație reformelor politice și legislative,
toate foarte importante.
Dar ce contează și mai mult e atitudinea și mentalitatea noastră,
ce credem și apreciem în privința genului.
Ce-ar fi dacă am crește copiii
concentrându-ne pe abilități și nu pe gen?
Ce-ar fi dacă am crește copiii concentrându-ne pe interes și nu pe gen?
Cunosc o familie care are un băiat și o fată
ambii foarte buni la școală,
niște copii minunați și dragi.
Când băiatului îi e foame, părinții îi zic fetei:
„Pregătește-i tăieței Indomie fratelui tău.”
(Râsete)
Fetei nu-i place în mod deosebit să pregătească tăiețeii,
dar e fată, așa că trebuie.
Ce-ar fi fost dacă părinții,
încă de la început,
i-ar fi învățat pe amândoi să pregătească tăiețeii?
De altfel, e foarte util ca băieții să știe să gătească.
N-am înțeles niciodată de ce ai lăsa un lucru așa de esențial,
capacitatea de a te hrăni,
(Râsete)
pe mâinile altora.
(Aplauze)
Cunosc o femeie cu o pregătire și o funcție similare soțului ei.
Când se întorc de la muncă, mai mult ea se ocupă de casă,
ceea ce se întâmplă în multe familii,
dar cel mai mult m-a uimit la ei
faptul că atunci când soțul schimba scutecul copilului,
ea îi zicea „mulțumesc”.
Dar dacă ea ar fi considerat asta perfect normal și firesc,
că e de așteptat ca el să aibă grijă de copilul lui?
(Râsete)
Încerc să mă eliberez de prejudecățile legate de gen
pe care le-am asimilat crescând.
Dar uneori tot mă simt foarte vulnerabilă în fața așteptărilor legate de gen.
Când am predat prima dată cursul de scriitură la facultate,
am fost îngrijorată.
Nu-mi era teamă de ce urma să predau,
pentru că eram pregătită
și urma să predau ceva ce-mi place.
În schimb, eram îngrijorată de ce o să port.
Voiam să fiu luată în serios.
Știam că, pentru că sunt femeie,
trebuia automat să-mi demonstrez valoarea.
Mă temeam că dacă arătam prea feminină,
n-aș fi fost luată în serios.
Îmi doream să port luciu de buze și fustă feminină,
dar am decis să n-o fac.
În schimb mi-am pus un costum
foarte sobru, urât și bărbătesc.
(Râsete)
Adevărul trist e că atunci când vorbim de imagine,
pornim de la standardele bărbătești ca normă.
Când bărbatul se pregătește de întâlniri de afaceri,
nu-și face griji că arată prea masculin
și implicit că ar fi subapreciat.
Când femeia se pregătește pentru o întâlnire de afaceri,
își face griji să nu fie prea feminină, cum ar fi percepută,
și dacă va fi luată sau nu în serios.
Îmi doresc să nu fi purtat acel costum urât atunci.
Apropo, chiar l-am dat afară din dulap.
De-aș fi avut atunci încrederea pe care o am acum,
studenții mei ar fi beneficiat și mai mult de materia mea,
pentru că aș fi fost mai relaxată
și cu atât mai mult realmente eu însămi.
Am ales să nu mă mai scuz pentru că sunt femeie
și pentru feminitatea mea.
(Aplauze)
Vreau să fiu respectată întru totul ca femeie,
pentru că o merit.
Discuția despre gen nu e ușoară.
Atât bărbații, cât și femeile,
când aduc vorba de gen, uneori se lovesc imediat de rezistență.
Îmi imaginez că unii din voi gândesc acum:
„Femeile, fidele lor însele?”
Unii bărbați de aici probabil se gândesc:
„Bine, e interesant,
dar eu nu gândesc așa.”
Și asta face parte din problemă.
Faptul că mulți bărbați nu se gândesc susținut la gen,
nu-l observă,
e parte din problematica genului.
Faptul că mulți zic, ca și prietenul meu Louis,
că totul e în regulă acum.
Dar și faptul că mulți bărbați nu fac nimic să schimbe ceva.
Dacă ești bărbat și intri într-un restaurant cu o femeie,
iar chelnerul te salută doar pe tine,
te gândești să întrebi chelnerul
„Pe ea de ce n-ai salutat-o”?
Pentru că genul poate fi...
(Râsete)
De fapt asta era parte dintr-o versiune mai lungă a discursului.
Deci, pentru că discuția despre gen e foarte incomodă,
sunt căi simple să conchidem.
Unii aduc vorba de biologia evolutivă și de maimuțe,
cum femelele se supun masculilor maimuțe
și argumente de genul ăsta.
Dar ideea e că noi nu suntem maimuțe.
(Râsete)
(Aplauze)
Maimuțele locuiesc în copaci, mănâncă râme la micul dejun, noi nu.
Unii ar spune: „Dar și bieților bărbați le e greu.”
E și asta adevărat.
Dar nu despre asta e... (Râsete)
Nu ăsta e subiectul discuției noastre.
Genul și clasa socială sunt forme diferite de opresiune.
Și chiar am aflat multe despre sistemele opresive,
cum se pot ignora între ele,
vorbind cu bărbații africani.
Vorbeam odată cu un bărbat african despre gen și mi-a zis:
„De ce spui mereu «experiența mea ca femeie»?
De ce nu poate fi «experiența ta ca ființă umană»?”
Dar el însuși vorbea adesea
de experiențele sale ca bărbat african.
Genul contează.
Bărbații și femeile trec prin viață în mod diferit.
Genul influențează modul în care percepem lumea.
Dar putem schimba asta.
Unii oameni vor zice:
„Dar femeile dețin adevărata putere,
puterea posteriorului.”
Pentru non-nigerieni, puterea posteriorului e o expresie
care cred că înseamnă
că o femeie își folosește sexualitatea ca să obțină favoruri de la bărbați.
Dar puterea posteriorului nu-i putere veritabilă.
Puterea posteriorului înseamnă doar că o femeie
are un mod bun prin care profită ocazional de puterea altcuiva.
Evident, ne întrebăm ce se întâmplă
când acea persoană e într-o pasă proastă,
sau e bolnavă,
sau impotentă.
(Râsete)
Unii zic că femeia supusă bărbatului e parte din cultura noastră.
Dar cultura se schimbă mereu.
Am două frumoase nepoate gemene de 15 ani care locuiesc în Lagos.
Dacă s-ar fi născut acum 100 de ani,
ar fi fost luate și omorâte.
Pentru că așa era cultura noastră atunci, să omorâm gemenii.
Deci, care e de fapt rolul culturii?
Sigur, cel decorativ, dansul...
Dar cultura înseamnă, de fapt, păstrarea și continuitatea unui popor.
În familia mea, eu sunt cea mai interesată de povestea trecutului nostru,
de tradiția noastră,
de cunoașterea teritoriilor ancestrale.
Frații mei nu sunt la fel de interesați ca mine.
Dar eu nu pot participa,
nu pot merge la întâlnirile lor,
nu pot avea un punct de vedere
pentru că sunt femeie.
Nu cultura definește oamenii,
oamenii definesc cultura.
Deci, dacă e adevărat...
(Aplauze)
Dacă e adevărat că umanitatea deplină a femeilor
nu e parte din cultura noastră, atunci trebuie să o integrăm.
Mă gândesc foarte des la dragul meu prieten Okoloma Maduewesi.
Fie ca el și ceilalți care au murit în accidentul de avion din Sosoliso
să se odihnească în pace.
Cei care l-au iubit își vor aminti mereu de el.
A avut dreptate, în acea zi, acum mulți ani, când m-a făcut feministă.
Sunt o feministă.
Când am căutat atunci cuvântul în dicționar, am găsit asta:
"Feminist(ă): persoană care crede
în egalitatea socială, politică și economică între sexe."
Străbunica mea, din ce mi s-a povestit,
a fost o feministă.
A fugit din casa bărbatului cu care nu voia să se căsătorească,
și s-a căsătorit cu bărbatul ales de ea.
A refuzat, a protestat, și-a zis părerea,
oricând a simțit ca i se refuză accesul sau pământul, chestii de genul ăsta.
Străbunica mea nu cunoștea cuvântul „feministă”,
dar asta nu înseamnă că nu era una.
Ar trebui să revendicăm cuvântul în număr cât mai mare.
Definiția mea a feminismului e:
"feminist(ă) e un bărbat sau o femeie care zice...
(Râsete)
(Aplauze)
Feminist(ă) e un bărbat sau o femeie care zice:
„Da, e o problemă cu genul așa cum e acum,
și trebuie să o rezolvăm.
Trebuie să facem mult mai bine.”
Cel mai bun feminist pe care-l știu
e fratele meu Kenny.
E și un bărbat amabil, chipeș
și e foarte masculin.
Mulțumesc.