So, let me thank you for the opportunity to talk about
the biggest international story of your professional lifetime,
which is also the most important international challenge
the world will face for as far as the eye can see.
The story, of course, is the rise of China.
Never before have so many people risen so far so fast,
on so many different dimensions.
The challenge is the impact of China's rise --
the discombobulation this will cause the Unites States
and the international order,
of which the US has been the principal architect and guardian.
The past 100 years have been what historians now call an "American Century."
Americans have become accustomed to their place
at the top of every pecking order.
So the very idea of another country
that could be as big and strong as the US -- or bigger --
strikes many Americans as an assault on who they are.
For perspective on what we're now seeing in this rivalry,
it's useful to locate it on the larger map of history.
The past 500 years have seen 16 cases
in which a rising power threatened to displace a ruling power.
Twelve of those ended in war.
So just in November, we'll all pause to mark the 100th anniversary
of the final day of a war that became so encompassing,
that it required historians to create an entirely new category: world war.
So, on the 11th hour of the 11th day
of the 11th month in 1918,
the guns of World War I fell silent,
but 20 million individuals lay dead.
I know that this is a sophisticated audience,
so you know about the rise of China.
I'm going to focus, therefore, on the impact of China's rise,
on the US, on the international order
and on the prospects for war and peace.
But having taught at Harvard over many years,
I've learned that from time to time, it's useful to take a short pause,
just to make sure we're all on the same page.
The way I do this is, I call a time-out,
I give students a pop quiz -- ungraded, of course.
So, let's try this. Time-out, pop quiz.
Question:
forty years ago, 1978, China sets out on its march to the market.
At that point, what percentage of China's one billion citizens
were struggling to survive on less than two dollars a day?
Take a guess -- 25 percent?
Fifty?
Seventy-five?
Ninety.
What do you think?
Ninety.
Nine out of every 10 on less than two dollars a day.
Twenty eighteen, 40 years later.
What about the numbers?
What's your bet?
Take a look.
Fewer than one in 100 today.
And China's president has promised that within the next three years,
those last tens of millions will have been raised up
above that threshold.
So it's a miracle, actually, in our lifetime.
Hard to believe.
But brute facts are even harder to ignore.
A nation that didn't even appear on any of the international league tables
25 years ago
has soared,
to rival -- and in some areas, surpass -- the United States.
Thus, the challenge that will shape our world:
a seemingly unstoppable rising China
accelerating towards an apparently immovable ruling US,
on course for what could be the grandest collision in history.
To help us get our minds around this challenge,
I'm going to introduce you to a great thinker,
I'm going to present a big idea,
and I'm going to pose a most consequential question.
The great thinker is Thucydides.
Now, I know his name is a mouthful,
and some people have trouble pronouncing it.
So, let's do it, one, two, three, together:
Thucydides.
One more time: Thucydides.
So who was Thucydides?
He was the father and founder of history.
He wrote the first-ever history book.
It's titled "The History of the Peloponnesian War,"
about the war in Greece, 2500 years ago.
So if nothing else today, you can tweet your friends,
"I met a great thinker.
And I can even pronounce his name: Thucydides."
So, about this war that destroyed classical Greece,
Thucydides wrote famously:
"It was the rise of Athens and the fear that this instilled in Sparta
that made the war inevitable."
So the rise of one
and the reaction of the other
create a toxic cocktail of pride,
arrogance, paranoia,
that drug them both to war.
Which brings me to the big idea:
Thucydides's Trap.
"Thucydides's Trap" is a term I coined several years ago,
to make vivid Thucydides's insight.
Thucydides's Trap is the dangerous dynamic that occurs
when a rising power threatens to displace a ruling power,
like Athens --
or Germany 100 years ago, or China today --
and their impact on Sparta,
or Great Britain 100 years ago, or the US today.
As Henry Kissinger has said,
once you get this idea, this concept of Thucydides's Trap in your head,
it will provide a lens
for helping you look through the news and noise of the day
to understand what's actually going on.
So, to the most consequential question about our world today:
Are we going to follow in the footsteps of history?
Or can we, through a combination of imagination and common sense
and courage
find a way to manage this rivalry
without a war nobody wants,
and everybody knows would be catastrophic?
Give me five minutes to unpack this,
and later this afternoon, when the next news story pops up for you
about China doing this, or the US reacting like that,
you will be able to have a better understanding of what's going on
and even to explain it to your friends.
So as we saw with this flipping the pyramid of poverty,
China has actually soared.
It's meteoric.
Former Czech president, Vaclav Havel, I think, put it best.
He said, "All this has happened so fast, we haven't yet had time to be astonished."
(Laughter)
To remind myself how astonished I should be,
I occasionally look out the window in my office in Cambridge
at this bridge, which goes across the Charles River,
between the Kennedy School and Harvard Business School.
In 2012, the State of Massachusetts said they were going to renovate this bridge,
and it would take two years.
In 2014, they said it wasn't finished.
In 2015, they said it would take one more year.
In 2016, they said it's not finished,
we're not going to tell you when it's going to be finished.
Finally, last year, it was finished -- three times over budget.
Now, compare this to a similar bridge that I drove across last month in Beijing.
It's called the Sanyuan Bridge.
In 2015, the Chinese decided they wanted to renovate that bridge.
It actually has twice as many lanes of traffic.
How long did it take for them to complete the project?
Twenty fifteen, what do you bet?
Take a guess -- OK, three --
Take a look.
(Laughter)
The answer is 43 hours.
(Audience: Wow!)
(Laughter)
Graham Allison: Now, of course, that couldn't happen in New York.
(Laughter)
Behind this speed in execution is a purpose-driven leader
and a government that works.
The most ambitious and most competent leader
on the international stage today is Chinese President Xi Jinping.
And he's made no secret about what he wants.
As he said when he became president six years ago,
his goal is to make China great again --
(Laughter)
a banner he raised long before Donald Trump picked up a version of this.
To that end, Xi Jinping has announced specific targets for specific dates:
2025, 2035, 2049.
By 2025, China means to be the dominant power
in the major market in 10 leading technologies,
including driverless cars, robots,
artificial intelligence, quantum computing.
By 2035, China means to be the innovation leader
across all the advanced technologies.
And by 2049, which is the 100th anniversary
of the founding of the People's Republic,
China means to be unambiguously number one,
including, [says] Xi Jinping, an army that he calls "Fight and Win."
So these are audacious goals, but as you can see,
China is already well on its way
to these objectives.
And we should remember how fast our world is changing.
Thirty years ago,
the World Wide Web had not yet even been invented.
Who will feel the impact of this rise of China most directly?
Obviously, the current number one.
As China gets bigger and stronger and richer,
technologically more advanced,
it will inevitably bump up against American positions and prerogatives.
Now, for red-blooded Americans --
and especially for red-necked Americans like me; I'm from North Carolina --
there's something wrong with this picture.
The USA means number one, that's who we are.
But again, to repeat: brute facts are hard to ignore.
Four years ago, Senator John McCain asked me to testify about this
to his Senate Armed Services Committee.
And I made for them a chart that you can see,
that said, compare the US and China
to kids on opposite ends of a seesaw on a playground,
each represented by the size of their economy.
As late as 2004, China was just half our size.
By 2014, its GDP was equal to ours.
And on the current trajectory, by 2024, it will be half again larger.
The consequences of this tectonic change will be felt everywhere.
For example, in the current trade conflict,
China is already the number one trading partner
of all the major Asian countries.
Which brings us back to our Greek historian.
Harvard's "Thucydides's Trap Case File" has reviewed the last 500 years of history
and found 16 cases in which a rising power
threatened to displace a ruling power.
Twelve of these ended in war.
And the tragedy of this is that in very few of these
did either of the protagonists want a war;
few of these wars were initiated by either the rising power
or the ruling power.
So how does this work?
What happens is, a third party's provocation
forces one or the other to react,
and that sets in motion a spiral,
which drags the two somewhere they don't want to go.
If that seems crazy, it is.
But it's life.
Remember World War I.
The provocation in that case
was the assassination of a second-level figure,
Archduke Franz Ferdinand,
which then led the Austro-Hungarian emperor
to issue an ultimatum to Serbia,
they dragged in the various allies,
within two months, all of Europe was at war.
So imagine if Thucydides were watching planet Earth today.
What would he say?
Could he find a more appropriate leading man for the ruling power
than Donald J Trump?
(Laughter)
Or a more apt lead for the rising power than Xi Jinping?
And he would scratch his head
and certainly say he couldn't think of more colorful provocateur
than North Korea's Kim Jong-un.
Each seems determined to play his assigned part
and is right on script.
So finally, we conclude again with the most consequential question,
the question that will have the gravest consequences
for the rest of our lives:
Are Americans and Chinese going to let the forces of history drive us to a war
that would be catastrophic for both?
Or can we summon the imagination and courage
to find a way to survive together,
to share the leadership in the 21st century,
or, as Xi Jinping [said], to create a new form of great power relations?
That's the issue I've been pursuing passionately
for the last two years.
I've had the opportunity to talk and, indeed, to listen
to leaders of all the relevant governments --
Beijing, Washington, Seoul, Tokyo --
and to thought leaders across the spectrum of both the arts and business.
I wish I had more to report.
The good news is that leaders are increasingly aware
of this Thucydidean dynamic
and the dangers that it poses.
The bad news is that nobody has a feasible plan
for escaping history as usual.
So it's clear to me that we need some ideas
outside the box of conventional statecraft --
indeed, from another page or another space --
which is what brings me to TED today
and which brings me to a request.
This audience includes many of the most creative minds on the planet,
who get up in the morning and think
not only about how to manage the world we have,
but how to create worlds that should be.
So I'm hopeful that as this sinks in and as you reflect on it,
some of you are going to have some bold ideas, actually some wild ideas,
that when we find, will make a difference in this space.
And just to remind you if you do,
this won't be the first time.
Let me remind you of what happened right after World War II.
A remarkable group of Americans and Europeans and others,
not just from government, but from the world of culture and business,
engaged in a collective surge of imagination.
And what they imagined and what they created
was a new international order,
the order that's allowed you and me to live our lives, all of our lives,
without great power war
and with more prosperity than was ever seen before on the planet.
So, a remarkable story.
Interestingly, every pillar of this project that produced these results,
when first proposed,
was rejected by the foreign policy establishment
as naive or unrealistic.
My favorite is the Marshall Plan.
After World War II, Americans felt exhausted.
They had demobilized 10 million troops,
they were focused on an urgent domestic agenda.
But as people began to appreciate how devastated Europe was
and how aggressive Soviet communism was,
Americans eventually decided to tax themselves
a percent and a half of GDP every year for four years
and send that money to Europe to help reconstruct these countries,
including Germany and Italy,
whose troops had just been killing Americans.
Amazing.
This also created the United Nations.
Amazing.
The Universal Declaration of Human Rights.
The World Bank.
NATO.
All of these elements of an order for peace and prosperity.
So, in a word, what we need to do is do it again.
And I think now we need a surge of imagination, creativity,
informed by history,
for, as the philosopher Santayana reminded us,
in the end, only those who refuse to study history
are condemned to repeat it.
Thank you.
(Applause)
إذًا دعوني أشكركم على فرصة التكلم عن
أكبر قصة عالمية في حياتكم المهنية،
والتي هي أيضا أهم تحدٍ عالمي
سيواجهه العالم في الأمد القريب.
القصة بالطبع، هي نمو الصين.
لم يسبق أن تطور هذا الكم من الناس إلى هذا الحد بتلك السرعة
في العديد من الأبعاد المختلفة.
التحدي يكمن في أثر نمو الصين...
هذا الإرتباك سيؤثر في الولايات المتحدة
والتصنيف العالمي،
الذي كانت الولايات المتحدة المخطِط والراعي الرئيسي له.
المئة سنة الماضية هي ما يطلق عليها المؤرخون الآن "القرن الأمريكي."
اعتاد الأمريكيون على مكانتهم
في قمّة كل ترتيب هرمي.
لذا فإن فكرة وجود بلد آخر
من شأنه أن يكون في مثل حجم وقوة الولايات المتحدة -- أو أكبر --
يكون وقعها على العديد من الأمريكيين كالاعتداء.
ومن منطلق ما نراه في هذه المنافسة،
من المفيد تحديد موقع لها في أكبر خارطة تاريخ.
شهدت 500 سنة الماضية 16 حالة
هدّدت فيها قوّة صاعدة بإزاحة القوة المسيطرة.
انتهى المطاف بـ 12 منها في الحرب.
إذًا بحلول نوفمبر، سنشهد كلنا الذكرى السنوية المئة
لآخر يوم من حرب تفاقمت لدرجة
تطلبت من المؤرخين إنشاء فئة جديدة: الحرب العالمية.
لذا وفي الساعة 11 من اليوم 11
لشهر 11 سنة 1918،
صمتت أسلحة الحرب العالمية الأولى،
بعد أن أسفرت عن قتل 20 مليون شخص.
أعلم أنكم جمهور محنك
إذًا أنتم تعرفون عن نمو الصين.
من أجل ذلك سوف أركّز على تأثير نمو الصين،
على الولايات المتحدة، من حيث التصنيف العالمي
وتوقّعات الحرب والسلام.
لكن من خلال تدريسي في جامعة هارفرد لسنوات عديدة،
تعلمت أنّه من وقت لآخر، من المفيد أخذ وقفة قصيرة،
للتأكد من تواجدنا جميعًا على نفس الصفحة.
الطريقة التي أفعل بها ذلك، أطلب وقتا مستقطعًا
أعطي للطلبة امتحاناً مفاجئاً بلا درجات بالطبع.
إذًا فلنجرب هذا. وقت مستقطع، امتحان فجائي.
سؤال:
قبل 40 سنة، 1978، بدأت الصين بالسعي نحو السوق.
في تلك المرحلة، كم كانت النسبة من مليار نسمة
ممّن كانوا يعانون للاقتيات بأقل من دولارين في اليوم؟
خمّنوا -- 25 بالمئة؟
خمسون؟
خمسة وسبعون؟
تسعون.
ما هي برأيكم؟
تسعون.
يكسب كل 9 أفراد من 10 أقل من 2 دولار في اليوم.
في 2018، بعد أربعين سنة.
ماذا عن الأرقام؟
ما هو رهانكم؟
ألقوا نظرة.
أقل من 1 من أصل 100 اليوم.
وتعهّد رئيس الصين بأنّه وفي غضون السنوات الثلاثة المقبلة،
سيعبر عشرات الملايين المتبقية
فوق هذه العتبة.
حقيقةً، إنّها معجزة عصرنا.
من الصعب تصديق ذلك.
لكنّ الأصعب هو تجاهل الحقائق العمياء.
دولة لم تبلغ أيّة طاولة تنافس عالمية
طيلة 25 سنة الماضية
حلّقت عاليا،
لتصبح ندًا -- وتفوق في بعض المجالات -- الولايات المتحدة.
وبالتالي، التحدي الذي سوف يصيغ عالمنا:
الصين التي من الظاهر أنّ نموها لن يتوقف
والذي يتسارع نحو الولايات المتحدة ذات الهيمنة الراسخة على ما يبدو،
سالكًا طريقًا من المحتمل أن يؤدي إلى أكبر اصطدام في التاريخ.
لكي نتمكن من الإحاطة علمًا بهذا التحدي،
سوف أعرّفكم على مفكر كبير،
سوف أعرض فكرة مهمّة،
وسوف أطرح سؤالا يكثر تداوله.
المفكّر الكبير هو ثوسيديديس.
أعرف أنّ اسمه معقّد،
ويصعب على بعض الناس نطقه.
إذًا فلنقلها جميعا، واحد، إثنان، ثلاثة:
ثوسيديديس.
مرّة أخرى: ثوسيديديس.
إذًا من هو ثوسيديديس؟
لقد كان أبا التاريخ ومؤسسه
قام بتأليف أول كتاب تاريخ على الإطلاق.
بعنوان "تاريخ الحرب البيلوبونيسية"،
حول الحرب في اليونان قبل 2500 سنة.
إذا فرغتم اليوم بإمكانكم النشر لأصدقائكم في تويتر،
"تعرّفت على مفكّر كبير.
وحتى أنني أستطيع لفظ اسمه: ثوسيديديس".
حول تلك الحرب التي دمرت اليونان القديمة،
اشتهر ثوسيديديس بكتاباته:
"لقد كان نمو أثينا والخوف من تأثير ذلك على إسبرطة
هو ما جعل الحرب حتمية".
إذًا بروز طرف
وردّة فعل الطرف الآخر
تخلق خليطًا ملؤه الكبرياء،
الغرور، جنون العظمة،
الذي يدفع بكليهما نحو الحرب.
مايجلبني إلى الفكرة الأهم:
فخّ ثوسيديديس.
"فخّ ثوسيديديس" عبارة ألّفتها قبل عدة سنوات،
لتعزيز بصيرة ثوسيديدس.
فخ ثوسيديديس هو نشاط خطير ينتج
عندما تهدّد قوة نامية بإزاحة قوة مهيمنة،
مثل أثينا --
أو ألمانيا قبل 100 سنة، أو الصين اليوم --
وأثرها على إسبرطة
أو بريطانيا العظمى قبل 100 سنة، أو الولايات المتحدة اليوم.
كما قال هنري كسنجر،
فهمك لفكرة ومضمون فخ ثوسيديديس،
يمنحك عدسة
تساعدك على النظر بعمق في أخبار وضوضاء اليوم
لفهم ما يحدث حقّا.
السؤال الذي يطرح بكثرة حول عالمنا اليوم:
هل سنتّبع الآثار التي خلّفها التاريخ؟
أو هل بإمكاننا، من خلال دمج التخيلات مع الفطرة السليمة
والشجاعة
إيجاد طريقة لتسيير هذه المنافسة
مع تجنب الحرب التي لا يتمناها أحد،
ويعلم الكل أنّها ستكون كارثية؟
أعطوني 5 دقائق لشرح هذا،
بعد ظهر اليوم، عندما تصادفكم نشرة أخبار
حول أفعال الصين، أو ردود فعل الولايات المتحدة،
سيكون باستطاعتكم فهم ما يجري بشكل أفضل
وحتى شرحه لأصدقائكم.
كما شاهدنا مسبقا في هرم الفقر،
ارتفعت الصين عاليا.
أمر مثير للاهتمام.
رئيس التشيك السابق، فاتسلاف هافيل، على ما أعتقد.
قال: "حدث كل هذا بسرعة، لم نحظى بفرصة الاندهاش".
(ضحك)
لأذكر نفسي بالمقدار الذي يجب عليّ أنْ أندهش به،
أطلّ من نافذة مكتبي في كامبريدج من حين لآخر
على ذلك الجسر، الذي يمتد فوق نهر تشارلز،
بين مدرسة كينيدي ومدرسة هارفرد للأعمال.
سنة 2012، وعدت حكومة ماساتشوستس بترميم هذا الجسر،
في غضون عامين.
سنة 2014، قالوا بأنّه لم يكتمل بعد.
سنة 2015، قالوا بأنّه سيتطلّب عامًا آخر.
سنة 2016، قالوا بأنّه لم يكتمل،
لن نخبركم بموعد اكتماله.
اكتمل أخيرًا العام الماضي -- فوق الميزانية بثلاثة أضعاف.
الآن، قارنوا هذا بجسر مماثل قدت عبره الشهر الماضي في بكين.
يطلق عليه "جسر سانيوان".
سنة 2015، قرّر الصينيون تجديد ذلك الجسر.
هو في الواقع به ضعف عدد الممرات المرورية
كم استغرقهم من وقت ليكملوا المشروع؟
2015، احرزوا كم؟
خمّنوا -- حسنًا، ثلاثة --
ألقوا نظرة.
(ضحك)
الإجابة هي 43 ساعة.
(اندهاش)
(ضحك)
بالطبع لم يكن ليحدث هذا في نيويورك.
(ضحك)
يقف وراء سرعة التنفيذ تلك، قائد ذو عزيمة
وحكومة تعمل.
أكثر قائد طموح وكفؤ
على الصعيد العالمي حاليًا هو الرئيس الصيني شي جين بينغ.
وهو لا يخفي طموحاته.
كما قالها عند توليه الرئاسة قبل 6 سنوات،
هدفه جعل الصين عظيمة من جديد --
(ضحك)
راية رفعها مطولا قبل أن يحمل دونالد ترامب نسخة معدّلة منها.
حدّد شي جين بينغ أهدافًا معيّنة في مواعيد معيّنة:
2025، 2035، 2049.
بحلول 2025، يفترض أن تصبح الصين القوة المهيمنة
في السوق الرئيسية للتقنيات العشرة البارزة،
التي تتضمّن المركبات ذاتية القيادة، الروبوتات،
الذكاء الاصطناعي، الحواسيب الكمية.
بحلول 2035، يفترض أن تصبح الصين رائدة في الابتكار
وصولا إلى كل التكنولوجيات المتقدّمة.
وبحلول 2049، التي تمثل الذكرى السنوية 100
لتأسيس الجمهورية الشعبية،
يفترض من الصين أن تكون في الصدارة بدون شك،
بما يتضمن، الجيش الذي يطلق عليه شي جين بينغ "قتال وانتصار".
إذًا هي أهداف جريئة، لكن كما تلاحظون،
تحرز الصين تقدّما جيّدًا
نحو تلك الأهداف.
وعلينا أن نتذكر السرعة التي يتغيّر بها عالمنا.
قبل 30 سنة،
لم يتم اختراع الشبكة العنكبوتية آنذاك.
من سيستشعر بشكل مباشر نتائج نمو الصين؟
من الواضح، المتصدّر حاليا.
في الحين الذي تزداد فيه الصين حجمًا وقوّة وثراء،
أكثر تقدماً تكنولوجياً
ستصطدم حتمًا بالمراكز والامتيازات الأمريكية.
الآن، بالنسبة للأمريكيين شديدي الحماسة --
وبالأخص الريفيين البيض مثلي، أنا من كارولاينا الشمالية --
يوجد خطب ما في هذا التصور.
يفترض بالولايات المتحدة أن تكون رقم 1، هذا ما نحن عليه.
لكن مجدّدا، للتذكير: يصعب تجاهل الحقائق الغاشمة.
قبل 4 سنوات، طلب مني السِنَاتُور جون مكاين أن أدلي بشهادة على هذا
للَجنة مجلس الشيوخ للخدمات المسلّحة.
وأعددت لهم مخططاً يمكنكم ملاحظته،
ينصّ، قارن الولايات المتحدة والصين
بطفلين على طرفي أرجوحة في ساحة لعب،
كل واحد منهما ممثّل بحجم إقتصاده.
في أواخر 2004 فقط، كانت الصين في نصف حجمنا فقط.
سنة 2014، أصبح ناتجها المحلي الإجمالي مساويًا لناتجنا.
وبالمعدّل الحالي، سيفوق ناتجنا بالنصف بحلول 2024.
سيشعر الجميع بنتائج هذا التغيير الجذري.
على سبيل المثال، في صراع التجارة الحالي،
الصين هي بالفعل الشريك التجاري الأساسي
لكل الدول الآسيوية الكبرى.
ما يعود بنا إلى مؤرّخنا اليوناني.
راجع "ملف قضية فخ ثوسيديديس" التابع لهارفرد 500 سنة الماضية من التاريخ
ووجد 16 حالة كانت فيها قوّة صاعدة
تهدّد بإزاحة قوّة مهيمنة.
انتهت 12 حالة منها بالحرب.
والأمر المؤسف حيال ذلك هو أنّه في حالات قليلة جدا منها
أراد واحد من الطرفين حربًا.
بعض تلك الحروب نشبت إمّا بسبب القوة الصاعدة
أو بسبب القوة المهيمنة.
إذًا كيف يعمل ذلك؟
ما يحدث هو أنّ طرفًا ثالثًا يحرّض
طرفًا منهما على التحرّك،
فتُفتح بذلك دوّامة،
تسحب كلًا منهما نحو مكانٍ لا يريدان التوجه إليه.
إذا بدا الأمر جنونيّا، فهو كذلك.
لكنّها الحياة.
تتذكّرون الحرب العالمية الأولى.
التحريض في تلك الحالة
تمثّل في اغتيال شخصية من المستوى الثاني،
أرشيدوق فرانس فرديناند،
ما أدّى بعدها إلى إصدار الإمبراطورية النمساوية-الهنغارية
إنذار نهائي لصربيا،
قصدوا مختلف قوّات التحالف،
في غضون شهرين، دخلت أوروبا بأكملها في حرب.
لذا تخيلوا لو كان ثوسيديديس يشاهد "بلانيت إيرث" اليوم.
ماذا كان ليقول؟
هل يستطيع أن يجد قائدا للقوّة المهيمنة
يكون أفضل من دونالد ج. ترامب؟
(ضحك)
أو قائدا للقوة الصاعدة أكثر كفاءة من شي جين بينغ؟
وكان ليبدي علامات الحيرة
ويقول بأنّه لم يستطع إيجاد شخص أكثر استفزازا
من زعيم كوريا الشمالية كم جونغ أون.
يبدو أن الكل عازم على تأدية مهامه
والكل يمشي في المسار المخطط له.
نختم في النهاية بالسؤال الأكثر تداولا،
السؤال الذي ستكون عواقبه
هي الأخطر على الإطلاق:
هل سيسمح الأمريكيون والصينيون لضغوطات التاريخ بجرّنا نحو حرب
ستكون كارثية بالنسبة لهما؟
أو هل نستطيع استحضار المخيلة والشجاعة
لإيجاد طريقة للبقاء سويّة،
لتقاسم القيادة في القرن 21،
أو إنشاء شكل جديد من العلاقات بين القوى الكبرى كما قال شي جين بينغ؟
هذه هي الإشكالية التي كنت أدرسها بشغف
في العامين الماضيين.
سنحت لي فرصة التكلم والإصغاء
لرؤساء جميع الحكومات المعنية --
بكين، واشنطن، سيول، طوكيو --
ومناقشة مواضيع حول الفن والأعمال.
ليت كان لي المزيد لأقدّمه.
الأخبار الجيدة هي أن القادة في وعي متزايد
حول آلية ثوسيديديس
والأخطار التي تجلبها.
الأخبار السيئة هي أنّ لا أحد يملك خطة عملية
لتجنب إعادة التاريخ.
يتضح لي أننا بحاجة إلى أفكار
خارج المألوف عن عادات الحكم
من صفحة أخرى أو فضاء آخر --
وهذا ما جلبني اليوم إلى TED
وأود أن أطلب شيئا.
يتكون هذا الحضور من عدد كبير من أكثر العقول إبداعا في العالم،
ممن ينهض في الصباح ويفكّر
ليس فقط في كيفية إدارة العالم الذي نملكه،
ولكن في كيفية جعله في أحسن حال.
لذا آمل بمجرد استيعابكم للأمر
أن يكون لبعضكم أفكار جريئة، جامحة صراحةً،
التي من شأنها أن تحدث فرقًا في هذا الفضاء.
وفي تلك الحالة اُذكّركم،
أنّها لن تكون المرة الأولى.
دعوني اُذكّركم بما حدث بعد الحرب العالمية الثانية.
عدد معتبر من الأمريكيين والأوروبيين وغيرهم،
ليسوا من الحكومة فقط، بل من مجال الثقافة والأعمال كذلك،
شاركوا في قفزة خيالية جماعية،
والشيء الذي تخيّلوه وقاموا بإنشائه
هو تصنيف عالمي جديد،
التصنيف الذي يسمح لي ولكم بعيش حياتنا،
دون حرب قوّة عظمى
وبازدهار لم يسبق له مثيل على وجه الكرة الأرضية.
قصّة مميّزة إذًا.
المثير للاهتمام أن كل ركن من المشروع الذي خرج بتلك النتائج،
عندما اقترح لأول مرّة،
تم رفضه من طرف منشأة السياسة الخارجية
كونه سخيفا أو غير واقعي.
أنا أفضّل خطة المارشال.
بعد الحرب العالمية الثانية، شعر الأمريكيون بالعجز.
لقد قاموا بسحب 10 ملايين جندي،
كانوا يركزون على جدول أعمال محلي طارئ.
لكن عندما لاحظ الناس الخراب الذي حلّ بأوروبا
ومدى وحشية الاتحاد السوفييتي،
قرر الأمريكيون في نهاية المطاف تغريم أنفسهم
1.5 بالمئة من الناتج المحلي الإجمالي سنويا على مدى 4 سنوات
وإرسال تلك الأموال إلى أوروبا للمساعدة على إعادة بناء تلك الدول،
بما فيها ألمانيا وإيطاليا،
التي قامت قوّاتها بقتل الأمريكيين.
مدهش.
أدى هذا إلى تأسيس الأمم المتحدة كذلك.
مدهش.
الإعلان العالمي لحقوق الإنسان.
البنك العالمي.
حلف الناتو.
كل تلك العناصر من أجل إحلال السلام والازدهار.
باختصار، كل ماعلينا فعله هو إعادة الكرّة.
وأظن أننا الآن بحاجة إلى دفعة من الإبداع والتخيّل،
ملمّة بالتاريخ،
من أجل، كما يذكّر الفيلسوف سانتايانا،
في النهاية، أولئك الذين يرفضون دراسة التاريخ
محكوم عليهم بإعادته.
شكرًا.
(تصفيق)
Επιτρέψτε μου να σας ευχαριστήσω για την ευκαιρία να μιλήσω
για τη μεγαλύτερη διεθνή ιστορία της επαγγελματικής σας ζωής,
η οποία είναι επίσης η πιο σημαντική διεθνής πρόκληση
που θα αντιμετωπίσει ο κόσμος έως εκεί που φτάνει το μάτι μας.
Η ιστορία, φυσικά, είναι η άνοδος της Κίνας.
Ποτέ άλλοτε δεν έχουν ανέλθει τόσοι πολλοί άνθρωποι,
τόσο γρήγορα σε τόσα πολλές διαφορετικές κατευθύνσεις.
Η πρόκληση είναι η επίδραση της ανόδου της Κίνας -
η διαταραχή που θα προκαλέσει στις Ηνωμένες Πολιτείες
και τη διεθνή τάξη,
της οποίας οι ΗΠΑ είναι ο βασικός αρχιτέκτονας και φύλακας.
Τα τελευταία 100 χρόνια οι ιστορικοί τα αποκαλούν τώρα «Αμερικανικό Αιώνα».
Οι Αμερικανοί συνήθισαν να είναι στην κορυφή κάθε ιεραρχίας.
Γι' αυτό η ιδέα μιας άλλης χώρας
η οποία μπορεί να είναι τόσο μεγάλη και ισχυρή όσο οι ΗΠΑ, ή μεγαλύτερη,
ηχεί σε πολλούς Αμερικανούς σαν μια επίθεση για την ταυτότητά τους.
Για να αντιληφθούμε τι διακυβεύεται σε αυτή την αντιπαλότητα,
είναι χρήσιμο να την εντοπίσουμε στον ευρύτερο χάρτη της ιστορίας.
Τα τελευταία 500 χρόνια έχουν υπάρξει 16 περιπτώσεις
στις οποίες μια αναδυόμενη δύναμη απειλούσε να εκτοπίσει την κυβερνώσα.
Δώδεκα από αυτές κατέληξαν σε πόλεμο.
Τον Νοέμβριο, όλοι μας θα σταματήσουμε για να σηματοδοτήσουμε την 100ή επέτειο
της τελευταίας μέρας ενός πολέμου στον οποίο ενεπλάκησαν τόσα πολλά κράτη,
ώστε οι ιστορικοί χρειάστηκε να δημιουργήσουν μια νέα κατηγορία:
τον παγκόσμιο πόλεμο.
Την 11η ώρα της 11ης ημέρας
του 11ου μήνα το 1918,
τα όπλα του Παγκοσμίου Πολέμου σίγησαν,
αλλά 20 εκατομμύρια άνθρωποι κείτονταν νεκροί.
Ξέρω ότι, ως κοινό καλλιεργημένων ατόμων, γνωρίζετε για την άνοδο της Κίνας.
Θα εστιάσω, επομένως, στην επίδραση της ανόδου της Κίνας
στις Ηνωμένες Πολιτείες, στη διεθνή τάξη
και στις προοπτικές για πόλεμο και ειρήνη.
Αλλά έχοντας διδάξει για πολλά χρόνια στο Χάρβαρντ,
έχω μάθει ότι κατά καιρούς είναι χρήσιμο να κάνω μια παύση,
για να βεβαιωθώ ότι όλοι είμαστε στην ίδια σελίδα.
Κάνω λοιπόν ένα διάλειμμα,
και κάνω στους φοιτητές ένα γρήγορο τεστ - φυσικά αβαθμολόγητο.
Ας το δοκιμάσουμε λοιπόν. Διάλειμμα, ένα γρήγορο τεστ.
Ερώτηση:
πριν από 40 χρόνια, το 1978, η Κίνα ξεκινάει την πορεία της προς τις αγορές.
Στο σημείο αυτό ποιο ποσοστό του ενός δισεκατομμυρίου πολιτών της Κίνας
πάλευε να επιβιώσει με λιγότερο από δύο δολάρια τη μέρα;
Μαντέψτε. 25%;
50%;
75%;
90%.
Τι πιστεύετε;
90%.
Εννιά από τους δέκα με λιγότερα από δύο δολάρια την ημέρα.
2018. Σαράντα χρόνια μετά.
Ποιοι είναι οι αριθμοί;
Τι στοίχημα βάζετε;
Δείτε.
Λιγότεροι από ένας στους 100 σήμερα.
Και ο πρόεδρος της Κίνας υποσχέθηκε ότι μες στα επόμενα τρία χρόνια,
εκείνα τα τελευταία δεκάδες εκατομμύρια θα έχουν αυξηθεί
πάνω από αυτό το όριο.
Είναι πράγματι ένα θαύμα στη ζωή μας.
Eίναι απίστευτο.
Αλλά είναι ακόμα πιο δύσκολο να αγνοήσουμε τη σκληρή αλήθεια.
Ένα έθνος που πριν από 25 χρόνια
ούτε καν εμφανιζόταν σε κάποιον από τους διεθνείς πίνακες κατάταξης,
έχει τόσο τρομερή άνοδο
και πλέον ανταγωνίζεται τις ΗΠΑ - σε κάποια πεδία τις ξεπερνάει κιόλας.
Έτσι προέκυψε η πρόκληση που θα διαμορφώσει τον κόσμο μας:
μια φαινομενικά ασταμάτητη ανερχόμενη Κίνα
να επιταχύνεται προς μια ολοκάθαρα αμετακίνητη κυβερνώσα Αμερική,
σε μια πορεία για αυτό που ίσως να γίνει η μεγαλύτερη σύγκρουση της ιστορίας.
Για να μπορέσουμε να κατανοήσουμε αυτή την πρόκληση,
θα σας συστήσω σε έναν σπουδαίο στοχαστή,
θα παρουσιάσω μια μεγάλη ιδέα,
και θα θέσω ένα πιο σημαντικό ερώτημα.
O σπουδαίος στοχαστής είναι ο Θουκυδίδης.
Καταλαβαίνω ότι το όνομά του είναι γλωσσοδέτης,
και μερικοί άνθρωποι δύσκολα το προφέρουν. Ας το κάνουμε μαζί. Ένα, δύο, τρία:
Θουκυδίδης.
Άλλη μια φορά: Θουκυδίδης.
Ποιος ήταν λοιπόν ο Θουκυδίδης;
Ήταν ο πατέρας και ο ιδρυτής της ιστορίας.
Έγραψε το πρώτο βιβλίο ιστορίας.
Έχει τίτλο,
«Η Ιστορία του Πελοποννησιακού Πολέμου»,
σχετικά με τον πόλεμο στην Ελλάδα πριν από 2.500 χρόνια.
Γι' αυτό σήμερα, αν μη τι άλλο, κάντε τουίτ στους φίλους σας,
«Γνώρισα έναν σπουδαίο στοχαστή.
Μπορώ ακόμα και να προφέρω το όνομά του: Θουκυδίδης».
Όσον αφορά εκείνον τον πόλεμο που κατάστρεψε την κλασική Ελλάδα,
ο Θουκυδίδης έγραψε εξαιρετικά:
«Η άνοδος της Αθήνας και ο φόβος που προκλήθηκε στη Σπάρτη από αυτό
έκαναν τον πόλεμο αναπόφευκτο».
Η άνοδος της μίας λοιπόν και η αντίδραση της άλλης
δημιουργούν ένα τοξικό κοκτέιλ έπαρσης,
υπεροψίας, παράνοιας,
που τις έσυρε και τις δύο στον πόλεμο.
Kαι με αυτό περνάω στη μεγάλη ιδέα:
τη Θουκυδίδεια Παγίδα.
Η «Θουκυδίδεια Παγίδα» είναι ένας όρος που επινόησα πριν πολλά χρόνια,
για να αποδώσω γλαφυρά τον διορατικό συλλογισμό του Θουκυδίδη.
Η Θουκυδίδεια Παγίδα είναι μια επικίνδυνη δυναμική που συμβαίνει
όταν μια ανερχόμενη δύναμη απειλεί να εκτοπίσει την κυβερνώσα,
όπως η Αθήνα
-ή η Γερμανία πριν από 100 χρόνια ή η σημερινή Κίνα-
και η επίδρασή της στη Σπάρτη
ή τη Μεγάλη Βρετανία πριν 100 χρόνια ή τις Ηνωμένες Πολιτείες σήμερα.
Όπως είπε ο Χένρι Κίσσινγκερ,
μόλις σου έρθει στο μυαλό αυτή η ιδέα, η αντίληψη της Θουκυδίδειας Παγίδας,
θα σου παρέχει μια οπτική
που θα σε βοηθήσει να ελέγξεις τον θόρυβο της επικαιρότητας της ημέρας,
για να καταλάβεις τι συμβαίνει πραγματικά.
Λοιπόν στο πιο σημαντικό ερώτημα σχετικά με τον κόσμο μας σήμερα:
Θα ακολουθήσουμε τα βήματα της ιστορίας;
Ή μήπως μπορούμε,
μέσω ενός συνδυασμού φαντασίας, κοινής λογικής και θάρρους,
να βρούμε έναν τρόπο να διαχειριστούμε αυτή την αντιπαλότητα
χωρίς έναν πόλεμο που δεν θέλει κανείς,
και όλοι ξέρουν ότι θα ήταν καταστροφικός;
Δώστε μου πέντε λεπτά για να το αναλύσω,
και αργότερα το απόγευμα, όταν δείτε την επόμενη είδηση
ότι η Κίνα κάνει αυτό ή οι ΗΠΑ αντιδρούν έτσι,
θα μπορέσετε να καταλάβετε καλύτερα το τι συμβαίνει,
ακόμα και να το εξηγήσετε στους φίλους σας.
Όπως είδαμε λοιπόν με την αναστροφή στην πυραμίδα της φτώχειας,
η Κίνα έχει πραγματικά εκτιναχθεί.
Σαν διάττων αστέρας.
Ο πρώην τσέχος πρόεδρος, Βάκλαβ Χάβελ, νομίζω το έθεσε καλύτερα.
Είπε, «Όλα αυτά συνέβησαν τόσο γρήγορα που δεν είχαμε τον χρόνο να εκπλαγούμε».
(Γέλια)
Για να υπενθυμίζω στον εαυτό μου πόσο έκπληκτος θα έπρεπε να είμαι,
κοιτάω πότε πότε έξω από το παράθυρο του γραφείου μου στο Κέμπριτζ
εκείνη τη γέφυρα πάνω από τον Ποταμό Τσαρλς,
ανάμεσα στη Σχολή Κένεντι και την Επιχειρηματική Σχολή του Χάρβαρντ.
Το 2012 η πολιτεία της Μασαχουσέτης είπε ότι θα ανακαίνιζε τη γέφυρα,
και ότι θα έπαιρνε δύο χρόνια.
Το 2014 είπαν ότι δεν ήταν ολοκληρωμένη.
Το 2015 είπαν ότι θα έπαιρνε άλλον έναν χρόνο.
Το 2016 είπαν ότι δεν ολοκληρώθηκε, δεν θα σας πούμε πότε θα ολοκληρωθεί.
(Γέλια)
Τέλος, πέρυσι, ολοκληρώθηκε με τον τριπλάσιο προϋπολογισμό.
Τώρα, συγκρίνετέ την με μια όμοια γέφυρα που πέρασα τον περασμένο μήνα στο Πεκίνο.
Λέγεται Γέφυρα Σανιουάν.
Το 2015 οι Κινέζοι αποφάσισαν ότι ήθελαν να ανακαινίσουν εκείνη τη γέφυρα.
Στην πραγματικότητα έχει διπλάσιες λωρίδες κυκλοφορίας.
Πόσο χρόνο τους πήρε να ολοκληρώσουν το έργο;
Το 2015. Ποιο είναι το στοίχημά σας;
Μαντέψτε. Εντάξει, τρία...
Κοιτάξτε.
(Γέλια)
Η απάντηση είναι 43 ώρες.
(Κοινό: Ουάου!)
(Γέλια)
ΓΑ: Φυσικά αυτό δεν θα συνέβαινε ποτέ στη Νέα Υόρκη.
(Γέλια)
Πίσω από αυτή την ταχύτατη εκτέλεση είναι ένας ηγέτης με σαφείς στόχους
και μια κυβέρνηση που λειτουργεί.
Ο πιο φιλόδοξος και πιο άξιος ηγέτης
στη σημερινή διεθνή σκηνή είναι ο κινέζος πρόεδρος Ζι Ζινπίνγκ.
Kαι δεν έχει κρύψει αυτό που θέλει.
Όπως είπε όταν έγινε πρόεδρος πριν από έξι χρόνια,
ο στόχος του ήταν «να κάνει την Κίνα σπουδαία ξανά».
(Γέλια)
Ένα σύνθημα που δημιούργησε πολύ πριν ο Ντόναλντ Τραμπ μάθει μια έκδοση αυτού.
Γι' αυτόν τον σκοπό, ο Ζι Ζινπίνγκ ανακοίνωσε συγκεκριμένους στόχους
για συγκεκριμένες ημερομηνίες:
2025, 2035, 2049.
Έως το 2025, η Κίνα σκοπεύει να γίνει η κυρίαρχη δύναμη
στη μεγαλύτερη αγορά σε δέκα κορυφαίες τεχνολογίες,
συμπεριλαμβανομένου αυτοδηγούμενα οχήματα, ρομπότ,
τεχνητή νοημοσύνη, κβαντική υπολογιστική.
Έως το 2035, η Κίνα θέλει να γίνει η πρωτοπόρος της τεχνολογίας
σε όλες τις προηγμένες τεχνολογίες.
Και έως το 2049,
που είναι η 100ή επέτειος της ίδρυσης της Λαϊκής Δημοκρατίας,
η Κίνα σκοπεύει θα είναι η πρώτη χωρίς ανταγωνιστές,
μεταξύ άλλων, με έναν στρατό που ο Ζι Ζινπίνκ αποκαλεί «Μάχη και Νίκη».
Αυτοί είναι τολμηροί στόχοι, αλλά όπως βλέπετε
η Κίνα βρίσκεται ήδη καθ' οδόν
προς αυτούς τους στόχους,
και πρέπει να θυμόμαστε πόσο γρήγορα αλλάζει ο κόσμος μας.
Πριν από 30 χρόνια,
ο Παγκόσμιος Ιστός δεν είχε καν εφευρεθεί.
Ποιος θα νιώσει τον αντίκτυπο της ανόδου της Κίνας πιο άμεσα;
Προφανώς η τωρινή κορυφαία.
Καθώς η Κίνα ισχυροποιείται και γίνεται πλουσιότερη,
πιο προηγμένη τεχνολογικά,
θα αναβαθμιστεί αναπόφευκτα ενάντια στις αμερικανικές θέσεις και τα προνόμια.
Τώρα, για τους θερμόαιμους Αμερικανούς
-και ειδικά τους συντηρητικούς επαρχιώτες όπως εγώ που είμαι από τη Βόρεια Καρολίνα-
κάτι μας ενοχλεί σε αυτή την εικόνα.
Η Αμερική θεωρείται πως είναι η κορυφαία, εμείς είμαστε αυτοί.
Αλλά επαναλαμβάνω: η σκληρή αλήθεια είναι δύσκολο να αγνοηθεί.
Πριν τέσσερα χρόνια, ο γερουσιαστής Τζον Μακέιν ζήτησε να καταθέσω γι' αυτό
στην Επιτροπή Ένοπλων Υπηρεσιών.
Και τους έφτιαξα ένα διάγραμμα που μπορείτε να δείτε,
το οποίο συγκρίνει τις ΗΠΑ και την Κίνα
με δύο παιδιά στα δύο αντίθετα άκρα μιας τραμπάλας σε μια παιδική χαρά,
καθεμία απεικονίζεται από το μέγεθος της οικονομίας της.
Mέχρι το τέλος του 2004, η Κίνα είχε το μισό μέγεθός μας.
Έως το 2014, το ΑΕΠ της ήταν ίσο με το δικό μας.
Και με την τρέχουσα τροχιά, ως το 2024, θα είναι μεγαλύτερο.
Οι συνέπειες αυτής της τεκτονικής αλλαγής θα γίνουν αισθητές παντού.
Για παράδειγμα, στην τρέχουσα εμπορική σύγκρουση
η Κίνα είναι ήδη ο πρώτος εμπορικός εταίρος
σε όλες τις μεγάλες ασιατικές χώρες.
Και με αυτό επανερχόμαστε στον Έλληνα ιστορικό μας.
O «Κατάλογος της Θουκυδίδειας Παγίδας» του Χάρβαρντ
έχει εξετάσει τα τελευταία 500 χρόνια της ιστορίας
και βρήκε 16 περιπτώσεις στις οποίες μια ανερχόμενη δύναμη
απείλησε να εκτοπίσει μια κυβερνώσα.
Δώδεκα από αυτές κατέληξαν σε πόλεμο.
Και η τραγωδία αυτού είναι ότι σε ελάχιστες από αυτές
κανένας από τους πρωταγωνιστές δεν ήθελε πόλεμο.
Λίγοι από αυτούς τους πολέμους άρχισαν είτε από την ανερχόμενη δύναμη
είτε από την κυβερνώσα.
Πώς λειτουργεί λοιπόν αυτό;
Αυτό που συμβαίνει είναι ότι η παρακίνηση μιας τρίτης πλευράς
αναγκάζει τη μία ή την άλλη να αντιδράσει,
και αυτό θέτει σε κίνηση έναν φαύλο κύκλο,
ο οποίος παρασύρει τις δύο κάπου που δεν θέλουν να πάνε.
Αν αυτό φαίνεται τρελό, πράγματι είναι. Αλλά αυτή είναι η ζωή.
Θυμηθείτε τον Πρώτο Παγκόσμιο Πόλεμο.
Η αφορμή σε εκείνη την περίπτωση
ήταν η δολοφονία μιας υποδεέστερης προσωπικότητας,
του αρχιδούκα Φραγκίσκου Φερδινάνδου,
η οποία ύστερα οδήγησε τον αυτοκράτορα της Αυστροουγγαρίας
να εκδώσει ένα τελεσίγραφο στη Σερβία,
παρέσυραν τους διάφορους συμμάχους,
μέσα σε δύο μήνες όλη η Ευρώπη βρισκόταν σε πόλεμο.
Φανταστείτε λοιπόν αν έβλεπε ο Θουκυδίδης σήμερα τον πλανήτη Γη.
Τι θα έλεγε;
Θα μπορούσε να βρει πιο κατάλληλο ηγέτη για την κυβερνώσα δύναμη
από τον Ντόναλντ Τραμπ;
(Γέλια)
Ή έναν πιο κατάλληλο ηγέτη
για την ανερχόμενη δύναμη από τον Ζι Ζινπίνγκ;
Θα έξυνε το κεφάλι του
και θα έλεγε σίγουρα ότι δεν μπορούσε να σκεφτεί
έναν πιο ενδιαφέροντα προβοκάτορα
από τον Κιμ Γιονγκ Ουν της Βόρειας Κορέας.
Όλοι τους φαίνονται αποφασισμένοι να παίξουν τον καθορισμένο ρόλο τους
και ακολουθούν το σενάριο επακριβώς.
Τελικά, κλείνουμε ξανά με το πιο σημαντικό ερώτημα.
Tο ερώτημα το οποίο θα έχει τις πιο σοβαρές επιπτώσεις
για την υπόλοιπη ζωή μας:
Θα επιτρέψουν οι Αμερικανοί κι οι Κινέζοι
τις δυνάμεις της ιστορίας να μας οδηγήσουν σε έναν πόλεμο
ο οποίος θα ήταν καταστροφικός και για τους δύο;
Ή θα επιστρατεύσουμε τη φαντασία και το θάρρος
να βρούμε έναν τρόπο να επιβιώσουμε μαζί,
για να μοιραστούμε την ηγεσία στον 21ο αιώνα,
ή όπως είπε ο Ζι Ζινπίνγκ να δημιουργήσουμε μια νέα μορφή
μεγάλων σχέσεων εξουσίας;
Αυτό το θέμα που ερευνώ με πάθος τα τελευταία δύο χρόνια.
Είχα την ευκαιρία να μιλήσω και πράγματι να ακούσω
τους ηγέτες όλων των αρμόδιων κυβερνήσεων
-σε Πεκίνο, Ουάσινγκτον, Σεούλ, Τόκυο-
και σε διαμορφωτές γνώμης σε όλο το φάσμα των τεχνών και της επιχειρηματικότητας.
Μακάρι να είχα περισσότερα να αναφέρω.
Tα καλά νέα είναι ότι οι ηγέτες συνειδητοποιούν ολοένα και περισσότερο
αυτή τη θουκυδίδεια δυναμική και τους κινδύνους που απορρέουν.
Τα κακά νέα είναι ότι κανείς δεν έχει ένα εφικτό σχέδιο
για να δραπετεύσει από την πεπατημένη της ιστορίας.
Οπότε μου είναι σαφές ότι χρειαζόμαστε κάποιες ιδέες
πέρα από το πλαίσιο του συμβατικού διαγράμματος
-μάλιστα, από μια άλλη σελίδα ή άλλο χώρο-
και αυτό με φέρνει σήμερα στο TED
μαζί με μια παράκληση.
Αυτό το κοινό περιλαμβάνει πολλά από τα πιο δημιουργικά μυαλά του πλανήτη,
που ξυπνούν το πρωί και δεν σκέφτονται
μόνο πώς να διαχειριστούν τον κόσμο που έχουμε,
αλλά πώς να δημιουργήσουμε τους κατάλληλους κόσμους.
Γι' αυτό είμαι αισιόδοξος ότι όσο το σκέφτεστε περισσότερο
και το αντιλαμβάνεστε καλύτερα,
ορισμένοι από εσάς θα βρείτε κάποιες τολμηρές ιδέες, παλαβές ιδέες,
που όταν τις βρούμε θα κάνουμε κάτι ξεχωριστό σε αυτό τον χώρο.
Και να σας θυμήσω μόνο πως αν το κάνετε, αυτή δεν θα είναι η πρώτη φορά.
Να σας θυμήσω τι συνέβη ακριβώς μετά τον Β' Παγκόσμιο Πόλεμο.
Μια αξιόλογη ομάδα Αμερικανών, Ευρωπαίων κι άλλων,
όχι μόνο από την κυβέρνηση,
αλλά από τον κόσμο του πνεύματος και των επιχειρήσεων,
συμμετείχαν σε μια συλλογική έξαρση φαντασίας.
Και αυτό που φαντάστηκαν και δημιούργησαν
ήταν μια νέα διεθνής τάξη,
την τάξη που επέτρεψε σε εσάς κι εμένα να ζήσουμε τη ζωή μας, όλη μας τη ζωή,
χωρίς πόλεμο των μεγάλων δυνάμεων
και με περισσότερη ευημερία στον πλανήτη όσο ποτέ άλλοτε.
Μια αξιόλογη ιστορία λοιπόν.
Είναι ενδιαφέρον ότι κάθε πυλώνας
αυτού του έργου που παρήγαγε αυτά τα αποτελέσματα,
όταν πρωτοπροτάθηκε,
απορρίφθηκε από το κατεστημένο της εξωτερικής πολιτικής
ως αφελής ή μη ρεαλιστικός.
Το αγαπημένο μου είναι το Σχέδιο Μάρσαλ.
Μετά τον Β' Παγκόσμιο Πόλεμο, οι Αμερικανοί εξουθενώθηκαν,
αποστράτευσαν δέκα εκατομμύρια στρατιώτες,
εστίασαν σε μια επείγουσα εσωτερική πολιτική,
αλλά καθώς οι λαοί άρχισαν να εκτιμούν πόσο κατεστραμμένη ήταν η Ευρώπη
και πόσο επιθετικός ήταν ο σοβιετικός κομμουνισμός,
οι Αμερικανοί αποφάσισαν τελικά να φορολογήσουν τους εαυτούς τους
1,5% του ΑΕΠ κάθε χρόνο για τέσσερα χρόνια
και να στείλουν αυτά τα λεφτά στην Ευρώπη για την ανοικοδόμηση αυτών των χωρών,
συμπεριλαμβανομένων της Ιταλίας και της Γερμανίας,
των οποίων τα στρατεύματα σκότωναν Αμερικανούς.
Απίστευτο.
Aυτό δημιούργησε επίσης τα Ηνωμένα Έθνη.
Απίστευτο.
Την Παγκόσμια Διακήρυξη Ανθρωπίνων Δικαιωμάτων.
Την Παγκόσμια Τράπεζα.
Το NATO.
Όλα αυτά τα στοιχεία μιας τάξης για ειρήνη κι ευημερία.
Οπότε, εν ολίγοις, αυτό πρέπει να το ξανακάνουμε.
Και πιστεύω ότι τώρα χρειαζόμαστε μια έξαρση φαντασίας, δημιουργικότητας,
που θα συμβουλευθεί από την ιστορία,
διότι, όπως μας υπενθυμίζει ο φιλόσοφος Σανταγιάνα,
«Στο τέλος, μόνο εκείνοι που αρνούνται να μελετήσουν την ιστορία
είναι καταδικασμένοι να την επαναλάβουν».
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Quiero agradecerles la oportunidad que me han dado de hablar
sobre la historia internacional más grande de sus vidas profesionales,
la cual es también el mayor reto global
que el mundo enfrentará por el resto de sus días.
Se trata del crecimiento de China.
Nunca antes tanta gente ha crecido tanto y tan rápido,
en tantos aspectos distintos.
El reto es el impacto del crecimiento de China;
el desconcierto que ello le causará a EE. UU.
y al orden internacional,
del cual EE. UU. ha sido el arquitecto y guardián principal.
Los historiadores han nombrado los últimos 100 años como "El siglo estadounidense".
Los estadounidenses se han acostumbrado a estar
en la cima del orden jerárquico.
La sola idea de que haya otro país
posiblemente tan grande y fuerte como EE. UU. --o más grande--
les parece a los estadounidenses un robo de su identidad.
Para tener una mejor perspectiva de esta rivalidad,
necesitamos recurrir a la historia.
En los pasados 500 años hubo 16 casos
en los que un poder creciente amenazó con desplazar a un poder dominante.
Doce de ellos resultaron en guerra.
Tan solo en noviembre, todos marcaremos el centésimo aniversario
del último día de una guerra que acaparó tanto que requirió
a los historiadores crear una nueva categoría: guerra mundial.
Así que a las 11 del día 11
del mes 11 de 1918,
las armas de la Primera Guerra Mundial callaron,
pero 20 millones de personas yacían muertas.
Sé que son una audiencia sofisticada,
saben sobre el crecimiento de China.
Por esa razón, me enfocaré en el impacto del crecimiento de China
sobre EE. UU. y el orden internacional,
y en las expectativas de guerra y paz.
He sido profesor en Harvard por muchos años,
y he aprendido que de vez en cuando se necesita hacer una pequeña pausa
para asegurarse de que estemos en la misma sintonía.
Digo tiempo fuera
y le doy a los estudiantes un quiz que no cuenta para calificación.
Así que hagámoslo. Tiempo fuera, hora de quiz.
Pregunta:
Hace cuarenta años, en 1978, China emprende su marcha hacia el mercado.
En ese punto, ¿qué porcentaje de los mil millones de ciudadanos chinos
luchaban por sobrevivir con menos de dos dólares al día?
Adivinen... ¿El 25 %?
¿El 50 %?
¿El 75 %?
Noventa.
¿Qué opinan?
Era el noventa.
Nueve de cada 10 con menos de dos dólares diarios.
2018, cuarenta años después.
¿Cuántos creen?
¿Pueden adivinar?
Verán...
Menos de uno en 100 hoy en día.
Y el presidente de China prometió que en los siguientes tres años,
esas últimas decenas de millones habrán crecido
por encima del promedio.
Es un milagro, en verdad, en nuestras vidas.
Difícil de creer.
Pero la información bruta es más difícil de ignorar.
Una nación que ni siquiera apareció en ninguna mesa de liga internacional
hace 25 años,
ha progresado
como para rivalizar --y en algunas áreas, superar-- a EE. UU.
Por eso, el reto que cambiará nuestro mundo:
China aparentemente imparable,
acelerando hacia los aparentemente inamovibles EE. UU.,
en dirección hacia lo que sería la colisión más grande en la historia.
A fin de ayudarnos a comprender este reto,
les presentaré a un gran pensador,
les daré a conocer una gran idea,
y les haré la pregunta más importante.
El gran pensador es Tucídides.
Sé que su nombre es largo,
y a algunos les es difícil pronunciarlo.
Así que, hagámoslo juntos, uno, dos, tres.
Tucídides.
Una vez más: Tucídides.
¿Quién fue Tucídides?
Es el padre y fundador de la historia.
Escribió el primer libro de historia,
titulado "La historia de la guerra peloponesia".
sobre la guerra en Grecia, hace 2500 años.
Si no tienen otra idea en particular, pueden tuitearle a sus amigos,
"Conocí a un gran pensador.
E incluso pude pronunciar su nombre: Tucídides".
Respecto a esta guerra que destruyó la Grecia clásica,
Tucídides escribió célebremente:
"Fue el desarrollo de Atenas y el miedo que esto instauró en Esparta
lo que hizo inevitable esta guerra".
El crecimiento de una
y la reacción de la otra
creó un coctel tóxico de orgullo,
arrogancia, paranoia,
que los indujo a la guerra.
Lo que me lleva a esta gran idea:
La trampa de Tucídides.
"La trampa de Tucídides" es un término que acuñé hace muchos años.
para hacer vívida la observación de Tucídides.
La trampa de Tucídides es la dinámica peligrosa que ocurre
cuando un poder en ascenso amenaza con desplazar a un poder existente,
como Atenas
--o como Alemania hace 100 años, o como China el día de hoy--
y su impacto en Esparta,
o la Gran Bretaña hace 100 años o EE. UU. hoy en día.
Como Henry Kissinger ha dicho,
una vez que se tiene el concepto de la trampa de Tucídides en mente,
se tiene un lente
que ayuda a analizar las noticias y acontecimientos
para entender lo que realmente ocurre.
Así que, la pregunta más importante del mundo hoy en día:
¿Vamos a seguir los pasos de la historia?
O ¿podemos, mediante una combinación de imaginación y sentido común
y valentía
encontrar una forma de manejar esta rivalidad
sin llegar a una guerra que nadie desea,
y que todos sabemos que será catastrófica?
Permítanme aclarar esto en 5 minutos,
y por la tarde, cuando la siguiente noticia salga
sobre China haciendo algo, o EE. UU. reaccionando de alguna manera,
tendrán un mejor entendimiento de lo que ocurre
e incluso podrán explicarlo a sus amigos.
Al invertir la pirámide de la pobreza,
China avanzó.
Es meteórico.
El anterior presidente checo, Vaclav Havel, lo describió así:
"Esto ha pasado tan rápido que no hemos tenido tiempo de sorprendernos".
(Risas)
Para recordar cuán sorprendido debería estar,
a veces miro por la ventana de mi oficina en Cambridge
el puente que cruza el río Charles,
entre la Escuela Kennedy y la Escuela de negocios Harvard.
En 2012, el estado de Massachusetts dijo que iban a renovar el puente,
y que les tomaría dos años.
En 2014, dijeron que no habían terminado.
En 2015, dijeron que les tomaría un año más.
En 2016, no habían terminado,
y no dijeron cuándo lo iban a terminar.
Finalmente, el año pasado lo terminaron --costó tres veces el presupuesto.
Comparen este con un puente similar en el que atravesé Pekín el mes pasado.
Se llama el puente Sanyuan.
En 2015, los chinos decidieron renovar ese puente.
Tiene el doble de carriles para el tráfico.
¿Cuánto tiempo les tomó completar el proyecto?
En el 2015... ¿cuánto calculan?
Adivinen... tres...
Miren.
(Risas)
La respuesta es 43 horas.
(Audiencia: ¡Guau!)
(Risas)
Graham Allison: Eso no habría sido posible en New York.
(Risas)
Detrás de esta ejecución hay un líder enfocado en lograr el objetivo,
y un gobierno que funciona.
El líder más ambicioso y competente
en la escena internacional hoy, es el presidente Xi Jinping.
Y no guarda en secreto lo que quiere.
Cuando se volvió presiente hace seis años, dijo que
su objetivo es hacer China grandiosa otra vez.
(Risas)
Frase que creó antes que Donald Trump sacara su versión.
Xi Jinping ha programado objetivos específicos en ciertas fechas:
2025, 2035, 2049.
En 2025, China pretende ser la potencia dominante
en el gran mercado en 10 tecnologías de punta,
incluyendo vehículos autónomos, robots,
inteligencia artificial, computación cuántica.
En 2035, China pretende ser el líder en innovación
de todas las tecnologías avanzadas.
En 2049, en el centenario
de la fundación de la República Popular China,
China pretende ser, sin ambigüedades, la número uno,
incluyendo, según Xi Jinping, un ejército llamado "Pelear y ganar".
Son objetivos audaces, y pueden ver,
China está avanzando bien
hacia esos objetivos.
Debemos recordar cuán rápido nuestro mundo está cambiando.
Hace treinta años,
la red informática mundial no había sido inventada todavía.
¿Quién sentiría el impacto del crecimiento de China directamente?
Obviamente, el actual número uno.
China se vuelve más grande, fuerte y rica,
tecnológicamente más avanzada.
Inevitablemente, esto acorralará posiciones y prerrogativas de EE. UU.
Para los estadounidenses fervientes,
y en especial para los provincianos como yo --soy de Carolina del Norte--
algo no luce bien en este panorama.
EE. UU. siempre ha sido número uno, esa es nuestra identidad.
Pero repito, la información bruta es difícil de ignorar.
Hace cuatro años, el senador John McCain me pidió que atestiguara al respecto
a la Comisión de Servicios Armados del Senado.
Hice para ellos esta gráfica que ven,
donde se comparaba a EE. UU. y China
en lados opuestos de un subibaja,
cada país representado por el tamaño de su economía.
En 2004, China tenía solo la mitad de nuestro tamaño.
En 2014, su PIB era igual al nuestro.
Y al ritmo actual, en 2024, será una mitad más grande.
Las consecuencias de este cambio tectónico se sentirán en todos lados.
Por ejemplo, en el actual conflicto de comercio,
China es el país número uno en comercio
de todos los países asiáticos importantes.
Lo que nos trae de vuelta al historiador griego.
El expediente de Harvard de la trampa de Tucídides revisó 500 años de historia
y encontró 16 casos en los que un poder creciente
amenazó con desplazar un poder existente.
Doce de estos resultaron en guerra.
Lo trágico de esto es que muy pocos
de los protagonistas querían guerra;
pocas de estas guerras fueron iniciadas por el poder creciente
o el poder existente.
Entonces, ¿quién las inicia?
Lo que ocurre es que una provocación de terceros
obliga a uno de los dos a reaccionar,
y eso comienza una fuerza en espiral
que arrastra a ambos hacia donde ninguno desea ir.
Si suena desquiciado, lo es.
Pero así es la vida.
Recuerden la Primera Guerra Mundial.
La provocación en ese caso
fue el asesinato de un personaje de segundo plano,
el archiduque Francisco Fernando
lo que llevó al emperador austro-húngaro
a emitir un ultimátum a Serbia,
se involucraron varios aliados,
y en dos meses toda Europa estaba en guerra.
Imaginen si Tucídides observara el planeta hoy.
¿Qué diría?
¿Podría encontrar a un líder mejor para el poder existente
que Donald J. Trump?
(Risas)
O, ¿a un líder más apto que Xi Jinping para el poder creciente?
Él se rascaría la cabeza,
y diría que ciertamente no podría pensar en otro provocador más extravagante
que el norcoreano Kim Jong-un.
Cada uno parece estar determinado para jugar su rol correspondiente
y seguir el guión.
Finalmente, concluimos que la pregunta más importante,
la pregunta que tendrá consecuencias más graves
para el resto de nuestras vidas:
¿Los estadounidenses y los chinos dejarán que las fuerzas de la historia conduzcan
a una guerra catastrófica para ambos?
O, ¿podemos conjugar a la imaginación y valentía
para encontrar una forma de sobrevivir juntos,
para compartir el liderazgo del siglo XXI?
O, como Xi Jinping dijo, ¿para crear una nueva forma de relaciones de gran poder?
Esa es la cuestión que he perseguido apasionadamente
en los últimos dos años.
He tenido la oportunidad de hablar con y también de escuchar
a los líderes de todos los gobiernos relevantes:
Pekín, Washington, Seúl, Tokio...
y también a líderes en las artes y los negocios.
Ojalá tuviera más cosas que reportar.
La buena noticia es que los líderes están más conscientes
de la dinámica Tucidideana
y los peligros que implica.
La mala noticia es que nadie tiene un plan viable
para escapar de la historia.
Me parece que necesitamos algunas ideas
que salgan de la convencional graficación de estados,
--de una página y espacio distintos--
y eso me trajo a TED hoy,
y eso me llevó a una búsqueda.
En esta audiencia hay muchas de las mentes más creativas del planeta,
quienes se despiertan pensando
no solo cómo organizar el mundo que tenemos,
sino cómo crear el mundo que deberíamos ser.
Tengo esperanza de que cuando esto se asiente y lo reflexionen,
algunos de Uds. tendrán ideas audaces y también salvajes,
que una vez encontradas, harán una diferencia en este espacio.
Quiero recordarles que si lo logran,
no será la primera vez.
Permítanme recordarles lo ocurrido justo después de la Segunda Guerra Mundial.
Un grupo excepcional de estadounidenses, europeos y otros,
no solo del gobierno, también del mundo de la cultura y los negocios,
en una oleada colectiva de imaginación,
imaginaron y crearon
un nuevo orden internacional,
el orden que nos permitió a Uds. y a mí, vivir nuestras vidas, toda la vida,
sin una guerra de alto calibre
y con más prosperidad de la jamás antes vista en el planeta.
Una historia extraordinaria.
Cada pilar de este proyecto que produjo estos resultados,
cuando fue propuesto,
el establecimiento de la política exterior lo rechazó
por ser ingenuo o irreal.
Mi favorito es el Plan Marshall.
Después de la Segunda Guerra, EE. UU. estaba exhausto.
Había desplegado 10 millones de tropas,
estaba enfocado en una agenda doméstica urgente.
Pero cuando la gente notó cuán devastada estaba Europa,
y cuán agresivo era el comunismo soviético,
EE. UU. decidió aplicar impuestos locales,
1.5 % del PIB anual durante cuatro años,
y envió ese dinero a Europa para reconstruir esos países,
incluyendo Alemania e Italia,
cuyas tropas habían asesinado a estadounidenses.
Sorprendente.
Esto también creó la ONU.
Sorprendente.
La Declaración de los Derechos Humanos.
El Banco Mundial.
La OTAN.
Todos estos elementos el resultado de un orden por la paz y prosperidad.
En resumen, lo que necesitamos hacer es hacerlo otra vez.
Creo que necesitamos una oleada de imaginación y creatividad,
informada de la historia,
porque, como el filósofo Santayana nos recuerda,
al final, solo los que se rehúsan a estudiar la historia
están condenados a repetirla.
Gracias.
(Aplausos)
اجازه دهید تشکر کنم بابت این فرصت برای صحبت
درباره بزرگترین داستانِ بینالمللی حیات حرفهایتان،
که در عین حال مهمترین چالش بینالمللی
پیش روی جهان است، تا جایی که چشم کار میکند.
البته که این داستان، ظهور چین است.
پیش از این هرگز هیچ مردمی را ندیدهایم که به این سرعت،
و در این ابعاد متنوع رشد کرده باشند.
چالش، تاثیر رشد چین است --
و سردرگمی که برای آمریکا
و نظم جهانی ایجاد میکند،
که آمریکا معمار اصلی و نگهبانش بوده است.
مورخان صد سال اخیر را «قرن آمریکا» مینامند.
آمریکاییها به جایگاه خود
در صدر هر زمینهای خو کردهاند.
پس ایده قرنی دیگر
که به بزرگی و قدرت آمریکا، یا بزرگتر از آن باشد،
توهینی است به موجودیت بسیاری از آمریکاییها.
برای دورنمای آنچه که در این رقابت مشاهده میکنیم،
بد نیست آن را روی نقشهٔ بزرگتر تاریخ قرار دهیم.
۵۰۰ سال گذشته ۱۶ مورد را دیده
که قدرتی نوظهور، جایگاه قدرت حاکم را تهدید کرده است.
دوازده تا از این موارد به جنگ ختم شد.
در همین ماه نوامبر، همه ما یکصدمین سالگرد
آخرین روز جنگی را پشت سر میگذاریم که آنقدر فراگیر بود،
که مورخان را به خلق یک دستهبندی کاملاً جدید واداشت: جنگ جهانی.
و ساعت ۱۱ از روز یازدهم
از ماه یازدهم سال ۱۹۱۸،
سلاحهای جنگ جهانی اول خاموش شدند،
اما ۲۰ میلیون نفر جان دادند.
میدانم که اینجا مخاطبان فرهیخته داریم،
و همگی درباره رشد چین مطلعید.
بنابراین، میخواهم روی تاثیر خیزش چین تمرکز کنم،
بر ایالات متحده، بر نظم جهانی
و بر جوانب جنگ و صلح.
اما با سالها تدریس در دانشگاه هاروارد،
آموختهام که یک استراحت کوتاه، گه گاه مفید است،
تا اطمینان یابیم که باهم پیش میرویم.
روش من، که اسمش را گذاشتهام «تایم-اوت»
اینطور است که از دانشجوها یک سوال ناگهانی میپرسم.
اینجا امتحانش کنیم. تایم-اوت، پاپ-کوئیز.
سوال:
چهل سال پیش، ۱۹۷۸، چین ورود خود به بازار را تعیین کرد.
آن زمان، چه درصدی از جمعیت یک میلیاردی چین،
با روزی کمتر از یک دلار سر میکرد؟
حدس بزنید، ۲۵ درصد؟
پنجاه؟
هفتاد و پنج؟
نود؟
نظرتان چیست؟
نود.
۹ نفر از هر ده نفر با کمتر از دو دلار در روز.
سال ۲۰۱۸، ۴۰ سال بعد.
حالا اعداد چه میگویند؟
حدستان چیست؟
نگاه کنید.
کمتر از یک نفر از هر صد نفر امروز.
و رئیس جمهوری چین وعده داده که ظرف سه سال آینده،
آن دهها میلیون باقیمانده، به بالای آن میزان
ارتقاء خواهند یافت.
پس این در واقع معجزهٔ عصر ماست.
باورش سخت است.
اما غفلت از واقعیات خشن دشوارتر است.
ملتی که ۲۵ سال پیش سر میز مذاکرات هیچ اتحادیه بینالمللی
حضور نداشت
اوج گرفته
تا با ایالات متحده رقابت کند و در برخی زمینهها از آن پیشی بگیرد.
این چالش است، که جهان ما را شکل میدهد:
چین که در حال صعود غیرقابل توقف است
و به سوی آمریکای در حال توقف با شتاب حرکت میکند،
در مسیری که میتواند بزرگترین برخورد تاریخ باشد.
برای این که با این چالش آشنا شویم،
میخواهم شما را به یک متفکر بزرگ معرفی کنم،
میخواهم یک ایده بزرگ را ارائه دهم،
و استنباطیترین سوال را مطرح کنم.
این متفکر بزرگ توسیدید است.
میدانم که تلفظ اسمش سخت است،
و بعضیها با تلفظ کردنش مشکل دارند.
پس بیایید با هم تکرار کنیم: یک، دو، سه:
توسیدید.
یک بار دیگر: توسیدید.
اما توسیدید کی بود؟
او پدر و بنیانگذار تاریخ بود.
او اولین کتاب تاریخ را نوشت.
اسم کتاب این است: «تاریخ جنگ پلوپنزی،»
و درباره جنگ در یونان ۲۵۰۰ سال پیش است.
پس اگر امروز هیچ کار دیگری هم نکنید، میتوانید توییت کنید و بگویید،
«امروز با یک متفکر بزرگ آشنا شدم.
و حتی میتوانم اسمش را تلفظ کنم: توسیدید.»
درباره این جنگ، که یونان کلاسیک را نابود کرد
توسیدید جمله معروفی دارد:
«قدرت گرفتن آتن و ترس از تزریق آن در اسپارتا بود
که جنگ را ناگزیر کرد.»
پس اوج گیری یک طرف
و واکنش طرف دیگر
ترکیبی مسموم از غرور،
تکبر، و پارانویا ایجاد میکند،
که هر دو را به جنگ کشاند.
این نکته مرا به ایده اصلی میآورد:
تلهٔ توسیدید.
«تله توسیدید» اصطلاحی است که چند سال پیش اختراع کردم،
تا نیت توسیدید را آشکار کنم.
تله توسیدید دینامیک خطرناکی است و موقعی رخ میدهد
که یک قدرتِ نوظهور قدرت حاکم را تهدید میکند،
مثل آتن --
یا آلمانِ صد سال پیش، یا چین امروز --
و تاثیرشان بر اسپارتا،
یا بریتانیای صد سال پیش، یا آمریکای امروز.
همانطور که هنری کیسینجر گفته،
وقتی که ایده و مفهموم «تله توسیدید» به ذهنتان خطور میکند،
لنزی را ارائه میدهد
که کمکتان میکند به اخبار و صداهای روز گوش دهید
و به فهم بهتری از آنچه واقعاً رخ میدهد دست یابید.
پس مهمترین پرسش امروز درباره جهان ما از این قرار است:
آیا قرار است پا جای پای تاریخ بگذاریم؟
یا این که میتوانیم با ترکیب تخیل و حس درونی
و جرأت
راهی برای مدیریت این رقابت بیابیم
بدون جنگی که کسی طالبش نیست،
و همه میدانند که فاجعهبار خواهد بود؟
پنج دقیقه وقت بدهید تا حرفم را باز کنم،
و بعد از ظهر که اخبار جدید میآید
درباره فلان کار چین، یا فلان واکنش آمریکا،
خواهید توانست فهم بهتری از وقایع داشته باشید
و حتی آن را برای دوستانتان توضیح دهید.
همانطور که در این واژگونی هرم فقر دیدیم،
چین در واقع اوج گرفته است.
خیلی سریع اتفاق افتاده.
واتسلاو هاول رئیس جمهوری سابق جمهوری چک بهترین نظر را داده.
او گفته: «همه چیز آنقدر سریع اتفاق افتاد، که هنوز وقت نکردهایم تعجب کنیم.»
(خنده)
برای این که یاد خودم بیندازم که چقدر باید حیرتزده باشم،
گاهی از پنجره دفترم در کمبریج
به این پل روی رودخانه چارلز نگاه میکنم،
واقع در بین مدرسه کندی و مدرسه بیزنس هاروارد.
در ۲۰۱۲ ایالت ماساچوست گفت میخواهد پل را بازسازی کند،
و این کار دو سال طول میکشد.
در ۲۰۱۴ گفتند تمام نشده.
در ۲۰۱۵ گفتند یک سال دیگر وقت میبرد.
در ۲۰۱۶ گفتند تمام نشده،
و نمیگوییم که کی تمام میشود.
عاقبت، پارسال، با سه برابر بودجه اولیه تمام شد.
مقایسه کنید با پلی مشابه در پکن که ماه گذشته با اتومبیل از رویش رد شدم.
اسمش هست پل سانیوان.
در ۲۰۱۵ چینیها تصمیم گرفتند آن را بازسازی کنند.
به طوری که خطوط ترافیکش دو برابر قبل باشد.
تکمیل این پروزه چقدر طول کشید؟
سال ۲۰۱۵، حدستان چیست؟
حدس بزنید -- بسیارخب، --
نگاه کنید.
(خنده)
پاسخ ۴۳ ساعت است.
(حاضران: خارقالعاده است)
(خنده)
چنین چیزی البته در نیویورک قابل انجام نیست.
(خنده)
پشت این عملیات اجرایی سریع یک رهبر هدفمند قرار دارد
و دولتی که موثر است.
جاهطلبترین و لایقترین رهبر
در عرصه بینالمللی امروز شی جینپینگ رئیس جمهوری چین است.
و خواستههایش بر کسی پوشیده نیست.
شش سال پیش وقتی که رئیس جمهور شد
گفت هدفش این است که عظمت را به چین بازگرداند --
(خنده)
شعاری که بیرقش را به مراتب پیش از دونالد ترامپ افراشته بود.
در همین راستا، شی جینپینگ اهداف مشخصی را برای تاریخهای مشخص تعیین کرده:
۲۰۲۵، ۲۰۳۵، ۲۰۴۹.
تا سال ۲۰۲۵ چین قصد دارد قدرت حاکم
در بازار عمده ده تکنولوژی برتر باشد،
از جمله اتومبیلهای خودران، روبات،
هوش مصنوعی، محاسبه کوانتومی.
تا ۲۰۳۵ چین میخواهد رهبر ابداعات
در سرتاسر فناوریهای پیشرفته باشد.
و تا ۲۰۴۹، که صدمین سالگرد
تاسیس جمهوی خلق چین است،
چین میخواهد به طور قطع اولین باشد،
از جمله در ارتشی که شی جینپینگ آن را «بجنگ و پیروز شو» مینامد.
اینها اهداف متهورانهای است، اما همانطوری که میبینید،
چین همین الان در مسیر درست خود قرار گرفته
در راستای اهداف.
و باید خاطرمان باشد که جهان ما چقدر سریع تغییر میکند.
سی سال پیش،
شبکه جهانی اینترنت حتی اختراع نشده بود.
چه کسی مستقیما از اقتدار چین تاثیر میگیرد؟
طبعا، قدرت اول حال حاضر.
هرچه چین بزرگتر، قویتر و ثروتمندتر،
و از نظر فنی پیشرفتهتر شود،
ناگزیر از موقعیتها و امتیازهای آمریکا سبقت خواهد گرفت.
برای آمریکاییهای دوآتشه --
و بخصوص آمریکاییهای سفیدِ روستایی مثل من، من اهل کارولینای شمالیام --
این تصویر اشکال دارد.
ایالات متحده آمریکا یعنی شماره یک، این چیزیست که ما هستیم.
اما تکرار میکنم: واقعیات صریح را نمیشود نادیده گرفت.
چهار سال پیش سناتور جان مککین از من خواست درباره این موضوع
در مقابل کمیته نیروهای مسلح سنا صحبت کنم.
برایشان جدولی را تهیه کردم که میبینید،
که میگوید آمریکا و چین را مقایسه کنید
با دو کودک در دو سوی یک الاکلنگ در پارک،
هر یک از دو کشور با توجه به اندازه اقتصادش نشان داده شده.
تا سال ۲۰۰۴، چین نصف ما بود.
تا سال ۲۰۱۴، تولید ناخالص ملیاش با مال ما برابر شد،
و در مسیر موجود، تا سال ۲۰۲۴ دوباره به اندازه نصف بزرگتر میشود.
پیامدهای این تغییر ساختاری همه جا حس خواهد شد.
مثلا، در نزاع تجاری فعلی
چین شریک تجاری شماره یک است
در میان تمام کشورهای عمده آسیایی.
که ما را به مورخ یونانی برمیگرداند.
«پروژه تحقیقاتی تله توسیدید» در هاروارد با بررسی ۵۰۰ سال تاریخ
۱۶ مورد را یافت که طی آن قدرتی در حال ظهور
تهدیدی بود برای جایگزینی قدرت حاکم.
۱۲ تا از این موارد به جنگ ختم شد.
و تراژدی اینجاست که در چند مورد،
شخصیتهای اصلی دنبال جنگ بودند؛
آغازگر شماری از این جنگها
یا قدرت جدید بود و یا قدرت حاکم.
این چطور ممکن است؟
اتفاقی که میافتد این است که، تحریک طرف سومی،
یکی از دو طرف را به واکنش وامیدارد،
و این چرخهای را به حرکت میاندازد،
که دو طرف را به زمینی وارد میکند که نمیخواهند.
اگر به نظر غیرمنطقی است، درست است.
اما زندگی همین است.
جنگ جهانی اول را به خاطر بیاورید.
در این مورد، عامل فتنهانگیز
ترور یک شخصیت درجه دو بود،
آرشیدوک فرانتس فردیناند،
که بعد منجر به این شد که امپراطور اتریش-مجارستان
به صربستان اولتیماتوم دهد،
چندین گروه متحد تشکیل شد،
و ظرف دو ماه تمام اروپا درگیر جنگ شد.
حالا تصور کنید اگر توسیدید امروز نظارهگر کره زمین بود.
چه میگفت؟
آیا میتوانست برای رهبری قدرت حاکم گزینهای مناسبتر
از دونالد ترامپ پیدا کند؟
(خنده)
یا برای قدرت در حال اوج گزینهای بهتر از شی جینپینگ؟
احتمالاً سرش را میخاراند
و قاطعانه میگفت جذابترین فتنهای که به ذهنش میرسد
کیم جونگ اون، رهبر کره شمالی است.
هر یک مصمم به انجام وظیفه خود،
طبق نسخهای است که پیچیده شده.
در نهایت، بار دیگر میرسیم به مهمترین پرسش،
پرسشی که بزرگترین پیامدها را
برای باقی عمر ما در پی خواهد داشت:
آیا آمریکا و چین قرار است اجازه دهند نیروهای تاریخ ما را به جنگی بکشانند
که برای هر دو فاجعهبار خواهد بود؟
یا این که میتوانیم تخیل و شهامتمان را جمع کرده
و راهی برای بقای هر دو بیابیم،
تا نقش رهبری در قرن ۲۱ را به طور مشترک انجام دهند،
یا به قول شی جینپینگ نوع جدیدی از روابط قدرت برتر خلق کنیم؟
این مسئلهای است که من با اشتیاق
دو سال است که دنبال میکنم.
فرصت این را داشتهام تا با
رهبران تمامی قدرتهای دخیل صحبت کنم،
پکن، واشنگتن، سئول، توکیو --
و صحبت کنم با رهبران سپهر اندیشه، هم در عالم هنر و هم تجارت.
ای کاش میتوانستم بیشتر برایتان بگویم.
خبر خوب این که رهبران به خوبی
از این دینامیک توسیدیدی
و خطراتش مطلعند.
خبر بد این که هیچکس طرحی عملی
برای گریز از تاریخ ندارد، مثل همیشه.
پس برای من روشن است که ما به ایدههایی
خارج از چارچوب قراردادی کشورها نیاز داریم،
ایدههایی بدیع از فضاهای دیگر میخواهیم --
که امروز مرا به TED رهنمون شده
و به ارائه درخواستی از شما میرساند.
مخاطبان اینجا از جمله شامل بسیاری از خلاقترین مغزهای جهان است،
که صبح از خوابی بیدار شده
و نه تنها به اداره جهان میاندیشند،
بلکه به خلق جهانهایی میاندیشند که باید باشد.
بنابراین امیدوارم که با جاافتادن موضوع، و همچنان که به آن فکر میکنید،
بعضی از شما به ایدههایی متهورانه و بیپروا برسید،
که تحققشان، این فضا را تغییر دهد.
و فقط محض یادآوری بگویم اگر چنین شود،
این اولین بار نخواهد بود.
بگذارید آنچه که درست پس از جنگ دوم جهانی رخ داد را یادتان بیاورم.
گروهی شاخص از آمریکاییها، اروپاییها و دیگران،
نه فقط از بخش دولتی، بلکه از جهان فرهنگ و تجارت،
در یک خیالپردازی جمعی شرکت کردند.
و آنچه که تخیل و خلق کردند
یک نظم بینالمللی جدید بود،
نظمی که گذاشت من و شما زندگیمان را بکنیم، همه زندگیمان را زندگی کنیم،
بدون جنگ قدرتهای بزرگ
و با رفاهی بیش از هر آنچه که پیشتر بر کره زمین دیده شده.
یک داستان جالب توجه.
جالب این که، هر یک ستونهای این پروژه که نتایج فوق را به بار آورد،
وقتی که تازه پیشنهاد شد،
از سوی دستگاه سیاست خارجی
خام و غیرواقعگرایانه تلقی و رد شد.
من طرح مارشال را از همه بیشتر دوست دارم.
پس از جنگ دوم جهانی، آمریکاییها به شدت خسته بودند.
آنها ده میلیون سرباز را از خدمت مرخص کرده،
و بر برنامه اضطراری داخلی تمرکز داشتند.
اما وقتی مردم شروع کردند به دریافت و درک ویرانی اروپا
و این که کمونیسم شوروی چقدر بیرحم است،
آمریکاییها در نهایت تصمیم گرفتند به خودشان مالیات ببندند
یک و نیم درصد از تولید ناخالص ملی سالانه برای چهار سال
و این پول را به اروپا بفرستند برای کمک به بازسازی کشورها،
از جمله آلمان و ایتالیا،
که سربازانشان تا پیش از این مشغول کشتن آمریکاییها بودند.
فوقالعاده.
همچنین سازمان ملل متحد را ایجاد کردند.
فوقالعاده.
اعلامیه جهانی حقوق بشر.
بانک جهانی.
ناتو.
تمام این عناصر نظم برای صلح و رفاه.
پس در یک کلام، باید این کار را از نو انجام دهیم.
به نظر من اکنون ما به موجی از تخیل و خلاقیت نیاز داریم،
که مطلع از تاریخ باشد،
چرا که به گفته سانتایانای فیلسوف،
در نهایت، فقط کسانی که از مطالعه تاریخ سر باز میزنند
محکوم به تکرار تاریخند.
متشکرم.
(تشویق)
Permettez-moi de vous remercier de m'offrir cette occasion de parler
de la plus grande histoire internationale dans votre vie professionnelle,
qui s'avère également être l'enjeu international le plus crucial
auquel le monde est confronté jusqu'au ras du cou.
Cette histoire, c'est l'émergence de la Chine.
Nulle part ailleurs, tant de gens se sont élevés si vite,
sur tant de différents plans.
L'enjeu concerne l'impact de l'émergence de la Chine --
les troubles que cela va provoquer aux États-Unis
et à l'ordre international,
dont les États-Unis sont l'architecte principal et le gardien.
Les historiens appellent les 100 dernières années le « siècle américain. »
Les Américains se sont habitués à leur position
au sommet de toutes les pyramides.
Par conséquent, l'idée même qu'un autre pays
puisse être aussi grand et puissant que les États-Unis, voire plus grand,
est pour les Américains, une injure à leur identité.
Pour prendre du recul sur ce que nous observons dans cette rivalité,
il est utile de le positionner sur la ligne du temps de l'histoire.
Les 500 dernières années ont subi 16 cas
où des puissances émergentes ont menacé de renverser le pouvoir en place.
Douze ont abouti à des guerres.
En novembre, nous ferons tous une pause pour célébrer le 100ème anniversaire
du dernier jour d'une guerre qui est devenue si globale
qu'elle a poussé les historiens à créer une nouvelle catégorie : guerre mondiale.
Donc, à la onzième heure du onzième jour
du onzième mois de 1918,
les armes de la Première Guerre mondiale se sont tues,
après avoir tué 20 millions de personnes.
Je sais que vous êtes très instruits ;
vous êtes donc au courant de l'émergence de la Chine.
C'est pourquoi je souhaite vous parler de l'impact de son émergence,
sur les États-Unis, l'ordre international
et l'éventualité de la guerre et de la paix.
Comme j'ai enseigné à Harvard très longtemps,
j'ai appris que de temps en temps, il est utile de faire une petite pause
et de s'assurer que l'on est bien tous sur la même longueur d'onde.
Je demande un temps mort
et je donne un questionnaire éclair aux étudiants, pour le fun.
Essayons ça. Temps mort, quizz.
Question :
Il y a quarante ans, en 1978, le Chine s'est mise en marche vers les marchés.
À ce moment, quel pourcentage du milliard de citoyens chinois
se battaient pour survivre avec moins de deux dollars par jour ?
Devinez -- 25% ?
50 ?
75 ?
90 ?
Qu'en pensez-vous ?
90.
Neuf personnes sur 10 vivaient avec moins de deux dollars par jour.
2018, on est quarante ans plus tard.
Quel pourcentage ?
Vous dites quoi ?
Regardez.
Moins d'une personne sur 100.
Et le président de la Chine a promis que, dans les trois prochaines années,
ces quelques derniers millions de personnes auront dépassé ce seuil.
C'est un miracle, du moins, à notre époque.
Difficile à croire.
Mais les faits brutaux sont encore plus difficiles à ignorer.
Une nation qui ne faisait partie d'aucun classement international
il y a 25 ans,
a grimpé en flèche
et vient rivaliser et dépasser dans certains domaines, les États-Unis.
Cet enjeu va donc remodeler notre monde :
une Chine dont la croissance semble inéluctable,
rattrape l'hégémonie des États-Unis, apparemment inamovibles,
sur une trajectoire qui pourrait provoquer la plus grande collision
de tous les temps.
Pour nous aider à appréhender ce défi,
permettez-moi de vous présenter un grand penseur,
de vous présenter une grande idée
et de vous poser une question cruciale.
Ce grand penseur est Thucydide.
Difficile à prononcer.
Certaines personnes l'écorchent d'ailleurs.
Essayons ensemble : un, deux, trois :
Thucydide.
Encore une fois : Thucydide.
Qui est donc Thucydide ?
Il est le père et fondateur de l'histoire.
Il a écrit le tout premier livre d'histoire.
Il est intitulé : « Histoire de la guerre du Péloponnèse. »
Une guerre qui a eu lieu en Grèce, il y a 2 500 ans.
Si vous ne deviez retenir qu'une seule chose, à tweeter à vos amis,
« J'ai rencontré un grand penseur.
Je sais même prononcer son nom : Thucydide. »
Revenons à cette guerre qui a détruit la Grèce classique.
Thucydide dit à son propos :
« C'est l'essor d'Athènes et la crainte qu'elle a instillée à Sparte
qui ont rendu la guerre inévitable. »
L'essor de l'une
et la réaction de l'autre
créent un cocktail toxique d'orgueil,
d'arrogance et de paranoïa
qui les aveuglent et les incitent tous deux à la guerre.
Ce qui m'amène à la grande idée :
le piège de Thucydide.
« Le piège de Thucydide » est un terme que j'ai inventé il y a quelques années,
pour donner vie à l'intuition de Thucydide.
Le piège de Thucydide est une dynamique dangereuse qui se met en place
quand une puissance montante menace de remplacer une puissance hégémonique,
comme Athènes,
ou l'Allemagne il y a 100 ans, ou la Chine d'aujourd'hui,
et son impact sur Sparte,
ou la Grande-Bretagne il y a 100 ans, ou les États-Unis d'aujourd'hui.
Comme Henry Kissinger l'affirme,
dès que l'on comprend l'idée, le concept du piège de Thucydide,
on a une approche
pour nous aider à analyser les nouvelles et le brouhaha quotidien
et comprendre ce qu'il se passe vraiment.
La question la plus importante sur notre monde actuel est celle-ci :
allons-nous répéter l'histoire ?
Ou bien, grâce à la combinaison de notre imagination, de notre bon sens
et de notre courage,
pourrons-nous trouver un moyen de gérer cette rivalité
et éviter une guerre que personne ne souhaite
et dont tout le monde redoute l'issue catastrophique ?
Donnez-moi cinq minutes pour déplier mon argumentaire
grâce auquel, plus tard, quand vous entendrez des infos
sur la Chine agissant ainsi, ou les États-Unis réagissant comme ça,
vous pourrez mieux comprendre ce qu'il se passe
et même l'expliquer à vos amis.
La pyramide inversée de la pauvreté en témoigne,
la Chine a explosé.
C'est cosmique.
L'ancien président tchèque, Vaclav Havel, a trouvé les mots justes :
« Tout ceci survient si vite qu'on n'a pas encore eu le temps d'être surpris. »
(Rires)
Pour me rappeler combien je devrais être surpris,
je jette occasionnellement un coup d'œil par la fenêtre de mon bureau à Cambridge.
Il y a un pont qui enjambe le fleuve Charles
entre l'école Kennedy et l'école de commerce de Harvard.
En 2012, l'État du Massachusetts a annoncé son intention de rénover ce pont
et la durée des travaux serait de deux ans.
En 2014, ils ont annoncé que ce n'était pas terminé.
En 2015, ils ont annoncé que cela durerait encore un an
et en 2016, que ce n'était pas terminé
et qu'ils n'annonceraient plus la fin des travaux était prévue.
Enfin, l'année dernière, on a fini ce pont, en triplant le budget.
Comparons ceci avec un pont similaire que j'ai traversé le mois dernier à Pékin.
C'est le pont Sanyuan.
En 2015, les Chinois ont décidé de rénover ce pont.
En fait, il a deux fois plus de voies de circulation.
Combien de temps leur aura-t-il fallu pour réaliser le projet ?
2015. Qu'est-ce que vous dites ?
Devinez -- OK, trois --
Regardez bien.
(Rires)
La réponse est 43 heures.
(Public : Waouh !)
(Rires)
Clairement, ça n'arriverait pas à New York.
(Rires)
Dans l'ombre de cette vélocité opératoire, il y a un dirigeant qui a une mission
et un gouvernement qui fonctionne.
Le dirigeant le plus ambitieux et le plus compétent
sur la scène internationale aujourd'hui est le président chinois Xi Jinping.
Il ne fait pas secret de ses ambitions.
Il l'a annoncé quand il a accepté la présidence il y a six ans,
son objectif est de rendre sa grandeur à la Chine --
(Rires)
il a brandi cet étendard bien avant l'interprétation de Donald Trump.
Pour y parvenir, Xi Jinping a annoncé des objectifs spécifiques et des délais :
2025, 2035 et 2049.
En 2025, la Chine convoite la place de puissance dominante
sur les marchés principaux dans 10 technologies de pointe,
dont les voitures autonomes, les robots,
l'intelligence artificielle et les ordinateurs quantiques.
En 2035, la Chine ambitionne d'être le leader en innovation
pour toutes les technologies de pointe.
En 2049, qui est aussi la date du 100ème anniversaire
de la création de la République populaire,
la Chine ambitionne d'être le numéro un sans aucune ambiguïté,
y incluant l'armée que Xi Jinping appelle « combattre et vaincre ».
Il s'agit d'objectifs audacieux, c'est incontestable,
mais la Chine est en bonne voie
pour atteindre ces objectifs.
Nous devons garder à l'esprit que le monde change rapidement.
Il y a trente ans,
Internet n'avait pas encore été inventé.
Qui ressentira le plus l'impact de la montée de la Chine ?
Clairement, le numéro un actuel.
La Chine devient plus grande, plus forte, plus riche
et technologiquement plus avancée,
elle va donc inévitablement se frotter aux positions et prérogatives des États-Unis.
Évidemment, pour des Américains virils,
et particulièrement les Américains blancs, comme moi, je suis de Caroline du Nord,
il y a quelque chose qui cloche dans cette idée.
Les États-Unis sont synonymes de premier, ça fait partie de notre identité.
Mais je le répète, les faits bruts sont difficiles à ignorer.
Il y a quatre ans, le sénateur McCain m'a demandé de témoigner à ce sujet
devant le Comité des Services armés.
Je leur ai préparé un tableau, que vous voyez ici,
qui compare les États-Unis et la Chine
à des enfants sur deux côtés opposés d'une balançoire
et représentés selon la taille de leur économie.
En 2004, la Chine représentait la moitié de notre économie.
En 2014, son PIB égalait le nôtre.
Et si la Chine garde sa trajectoire, en 2024, elle nous dépassera de 50%.
Les conséquences de ce changement tectonique seront perçues partout.
Par exemple, dans les conflits commerciaux actuels,
la Chine est déjà le premier partenaire commercial
de tous les pays principaux en Asie.
Ce qui nous ramène à notre historien grec.
« Le dossier du piège de Thucydide » de Harvard passe 500 ans d'histoire en revue
et a détecté 16 cas dans lequel une puissance émergente
menace l'hégémonie du pouvoir dominant.
Douze se sont conclus dans la guerre.
Ce qui est tragique, c'est que très rarement,
les deux parties souhaitaient la guerre,
et peu de ses conflits furent initiés par la puissance émergente
ou la puissance hégémonique.
Qu'est-ce qu'il se passe ?
Une provocation d'une partie tierce
oblige l'un ou l'autre à réagir
et cela déclenche une spirale
qui aspire les deux dans une situation où ils ne veulent pas se retrouver.
Ça semble bizarre, et ça l'est.
Mais c'est la vie.
Souvenez-vous de la Première Guerre mondiale.
La provocation dans ce cas
est apparue sous la forme de l'assassinat d'un personnage secondaire,
l'archiduc Franz Ferdinand.
Ça a conduit l'Empereur austro-hongrois
à émettre un ultimatum à la Serbie.
Ils ont fait appel à leurs alliés
et en moins de deux mois, toute l'Europe était en guerre.
Imaginez que Thucydide observe la Terre aujourd'hui,
qu'en penserait-il ?
Trouverait-il un homme plus apte pour diriger la puissance hégémonique
que Donald Trump ?
(Rires)
Ou un homme plus apte que Xi Jinping pour diriger la puissance émergente ?
Il se gratterait la tête
et dirait sans doute qu'il ne peut pas concevoir de meilleur provocateur
que le nord-coréen Kim Jong-un.
Chacun semble déterminé à jouer le rôle qui lui est assigné
et le fait à merveille.
Nous concluons donc avec la question la plus cruciale,
celle qui aura les conséquences les plus lourdes
pour le reste de notre vie :
les Américains et les Chinois vont-ils permettre aux forces de l'histoire
de nous conduire à une guerre qui serait catastrophique pour les deux ?
Ou bien pouvons-nous rassembler l'imagination et le courage
pour trouver un moyen de survivre ensemble
et partager l'hégémonie au 21ème siècle,
ou, pour citer Xi Jinping,
pour créer une nouvelle forme de relations entre les grandes puissances ?
C'est la question qui et m'occupe et me passionne depuis deux ans.
J'ai eu l'occasion de parler avec, et surtout écouter,
les dirigeants des gouvernements concernés,
Pékin, Washington, Séoul, Tokyo,
et les leaders d'opinion de tous bords, dans le monde des arts et des affaires,
J'aimerais avoir davantage à dire.
La bonne nouvelle est que les dirigeants sont de plus en plus conscients
de cette dynamique de Thucydide
et des dangers qu'elle entraîne.
La mauvaise nouvelle, c'est que personne n'a un plan fonctionnel
pour échapper aux griffes de l'histoire.
C'est clair à mes yeux que nous avons besoin d'idées
qui sortent de l'ordinaire des graphiques conventionnels --
qui viennent d'un autre registre, ou du cosmos --
c'est pour cela que je suis à TED aujourd'hui.
J'ai en effet une demande.
Parmi vous, il y a les esprits les plus créatifs de cette planète
qui se lèvent le matin et réfléchissent,
non seulement comment gérer le monde actuel,
mais aussi comment créer un monde idéal.
J'espère que ceci va résonner en vous et que vous y réfléchirez,
certains auront des idées audacieuses, et même pourquoi pas, complètement folles,
qui feront la différence dans la situation actuelle.
Je voulais vous dire que si c'est le cas,
vous ne seriez pas les premiers.
Rappelez-vous ce qui est arrivé après la Deuxième Guerre mondiale.
Un groupe incroyable d'Américains, d'Européens et d'autres personnes
issus des gouvernements et du monde de la culture et des affaires
s'est engagé dans un effort collectif d'imagination.
Ils ont imaginé et créé
ce qui est devenu un nouvel ordre international,
l'ordre qui nous permet, à vous et moi, de vivre nos vies, toute notre vie,
sans grand conflit pour le pouvoir
et avec la prospérité la plus grande que l'on ait vue sur Terre.
Une histoire remarquable.
Curieusement, tous les piliers du projet qui ont produit des résultats positifs,
au moment de leur proposition,
ont été refusés par l'establishment des affaires étrangères
sous prétexte de naïveté ou de manque de réalisme.
Mon favori est le plan Marshall.
Après la 2e guerre mondiale, les Américains étaient à bout.
Ils venaient de démobiliser 10 millions de soldats
et se concentraient sur un agenda national urgent.
Mais quand les gens ont compris l'état de dévastation en Europe,
et combien le communisme soviétique était agressif,
les Américains ont décidé de taxer annuellement
l'équivalent de 1,5% de leur PIB, pendant quatre ans,
et d'envoyer cet argent en Europe pour l'aider à reconstruire ses nations,
Allemagne et Italie incluses,
alors que leurs troupes avaient tué des Américains.
Incroyable.
Ceci est à la base des Nations Unies.
Incroyable.
De la Déclaration universelle des droits de l'homme.
La banque mondiale.
L'OTAN.
Tous ces éléments d'un ordre en faveur de la paix et de la prospérité.
En d'autres mots, il convient de reproduire ça, tout simplement.
Nous avons besoin, je crois, d'imagination, de créativité,
pétries par l'histoire,
car, comme nous le rappelle le philosophe Santayana,
au final, seuls ceux qui refusent d'étudier l'histoire
sont condamnés à la répéter.
Merci.
(Applaudissements)
הרשו לי להודות לכם על ההזדמנות להרצות
על הסיפור הבינלאומי הגדול ביותר בחייכם המקצועיים,
שהוא גם האתגר הבינלאומי החשוב ביותר
שמצפה לעולם בעתיד הנראה לעין.
הסיפור הוא כמובן עלייתה של סין.
מעולם לפני כן לא היתה צמיחה של רבים כל-כך, מהר כל-כל,
במימדים רבים כל-כך.
האתגר הוא השפעתה של עליית סין -
הבלבול והמבוכה שזה יזרע בארה"ב
ובסדר הבינלאומי,
שארה"ב היתה עד כה האדריכלית והמגינה הראשית שלו.
מאה השנים האחרונות היו מה שההיסטוריונים מכנים כיום "מאה אמריקנית."
האמריקנים התרגלו למקומם
בראש כל היררכיה חברתית.
כך שעצם רעיון קיומה של מדינה אחרת
שעשויה להיות גדולה וחזקה כמו ארה"ב - או יותר -
נתפש בעיני אמריקנים רבים כמתקפה על זהותם.
כדי לראות את היריבות הזו בפרספקטיבה,
יועיל למקם אותה במפה ההיסטורית הגדולה יותר.
ב-500 השנים האחרונות היו 16 מקרים
שבהם כוח עולה איים להדיח כוח שולט.
מתוכם, 12 הסתיימו במלחמה.
עוד מעט, בנובמבר, נציין את יובל המאה
ליום האחרון במלחמה שהיתה כל-כך מקיפה,
עד שאילצה את ההיסטוריונים ליצור קטגוריה חדשה לגמרי: "מלחמת עולם".
בשעה ה-11 של היום ה-11
בחודש ה-11 של 1918,
נדמו תותחיה של מלחמת העולם ה-1,
אבל 20 מיליון בני-אדם נחו מתים.
אני יודע שהקהל כאן מתוחכם,
אז אתם מודעים לעלייתה של סין.
אתמקד לפיכך בהשפעה שיש לעלייתה של סין
על ארה"ב, על הסדר הבינלאומי
ועל הסיכויים למלחמה ולשלום.
אבל כמי שלימד שנים רבות בהרווארד,
נוכחתי לדעת שמפעם לפעם כדאי לעצור לרגע
רק כדי לוודא שכולנו בעניינים.
הדרך בה אני עושה זאת, אני מכריז על פסק-זמן,
ועורך לסטודנטים בוחן-פתע - לא יהיו ציונים, כמובן.
אז בואו ננסה זאת. פסק-זמן, בוחן-פתע:
שאלה:
לפני 40 שנה, ב-1978, סין החלה בדרכה אל השוק.
באותה עת, איזה אחוז ממיליארד אזרחיה של סין
נאבק להתקיים על פחות משני דולר ליום?
נחשו - 25%?
50%?
75%
90%.
מה דעתכם על כך?
90%.
תשעה מכל עשרה אנשים חיו על פחות משני דולר ליום.
2018, כעבור 40 שנה.
מהם המספרים?
מה ההימור שלכם?
הנה.
פחות מאחד למאה, היום.
ונשיא סין הבטיח שבתוך שלוש שנים
עשרות המיליונים האחרונים האלה יורמו
אל מעל לסף הזה.
אז למעשה זהו נס, שהתרחש במהלך חיינו.
קשה להאמין.
אבל קשה עוד יותר להתעלם מעובדות ברורות.
אומה שאפילו לא הופיעה באף אחת מטבלאות הליגה הבינלאומית
לפני 25 שנה
נסקה
והיא מתחרה בארה"ב ובתחומים מסוימים עולה עליה.
מכאן האתגר שיעצב את עולמנו:
סין הנמצאת במה שנראה כעלייה בלתי-ניתנת לעצירה
מאיצה אל עבר ארה"ב השלטת שלכאורה אין להזיזה,
על מסלול שעלול להביא להתנגשות הכי גדולה בהיסטוריה.
כדי לעזור לנו לתפוש את האתגר הזה,
אציג לכם הוגה-דעות גדול,
אציג לכם רעיון גדול,
ולאחר מכן - שאלה מכרעת.
ההוגה הגדול הוא תוקידידס.
אני יודע שזה שם לא קל להגייה,
ויש אנשים שיתקשו לבטאו.
אז בואו נעשה זאת ביחד. אחת, שתיים, שלוש:
תוקידידס.
פעם אחת נוספת: תוקידידס.
אז מי היה תוקידידס?
הוא היה אבי ההיסטוריה ומייסדה.
הוא כתב את ספר ההיסטוריה הראשון.
שמו: "תולדות המלחמה הפלופונסית",
והוא מספר על המלחמה ביוון לפני 2,500 שנה.
אז היום לפחות תוכלו לצייץ לחבריכם,
"הכרתי הוגה-דעות דגול.
"ואני יכול אפילו לבטא את שמו: תוקידידס."
אז לגבי אותה מלחמה שהשמידה את יוון הקלאסית,
כתב תוקידידס, כידוע:
"עלייתה של אתונה והפחד שזה זרע בליבה של ספרטה,
"הם שהפכו את המלחמה לבלתי-נמנעת."
כלומר, עלייתה של האחת
ותגובתה של האחרת
יצרו קוקטייל רעיל של גאווה,
שחצנות, פראנויה
שסיממו את שתיהן לצאת למלחמה.
וזה מביא אותי לרעיון הגדול:
מלכודת תוקידידס.
"המלכודת של תוקידידס" הוא ביטוי שטבעתי לפני שנים אחדות,
כדי להבליט את התובנה של תוקידידס.
המלכודת של תוקידידס היא הדינמיקה המסוכנת שמתרחשת
כשכוח עולה מאיים להדיח כוח שולט,
כמו אתונה -
או גרמניה שלפני 100 שנה, או סין בימינו -
וההשפעה שלהם על ספרטה,
או על בריטניה לפני 100 שנה, או על ארה"ב כיום.
כפי שאמר הנרי קיסינג'ר,
כשמכניסים לראש את הרעיון הזה, של מלכודת תוקידידס,
זה מספק זווית-ראיה
שמאפשרת להביט מבעד לחדשות ולרעש היומיומיים
ולהבין מה באמת קורה.
וכעת, לשאלה החשובה ביותר בנוגע לעולם של היום:
האם נלך בדרך שכבשה ההיסטוריה,
או שנצליח, בתערובת של דמיון, שכל ישר
ואומץ
למצוא דרך לנהל יריבות זו
ללא מלחמה שאיש אינו רוצה בה,
ושברור לכולם שתהיה הרת-אסון?
תנו לי חמש דקות להסביר זאת,
ובהמשך הערב, כשיופיעו הסיפורים החדשותיים הבאים
על סין שעשתה כך, ועל ארה"ב שהגיבה כך,
תוכלו להבין טוב יותר מה קורה
ואפילו להסביר את זה לחבריכם.
אז כפי שראינו בהיפוך הזה של פירמידת העוני,
סין ממש המריאה.
נסיקה מטאורית.
נשיאה לשעבר של צ'כיה, וצלאב האבל, לדעתי, ניסח זאת הכי טוב.
הוא אמר, "זה קרה כל-כך מהר שלא הספקנו בכלל להתפעל."
(צחוק)
כדי להזכיר לעצמי עד כמה עלי להתפעל,
אני מתבונן לפעמים מבעד לחלון משרדי בקיימברידג'
בגשר הזה, שעל נהר צ'ארלס,
שבין בי"ס קנדי לביה"ס לעסקים של הרווארד.
ב-2012, מדינת מסצ'וסטס אמרה שהיא עומדת לשפץ את הגשר הזה,
ושזה יארך שנתיים.
ב-2014 הם הודיעו שהוא עוד לא גמור.
ב-2015 הם אמרו שזה יארך שנה נוספת.
ב-2016 הם הודיעו, הוא עוד לא גמור,
ולא נודיע מתי הוא יהיה מוכן.
(צחוק)
לבסוף בשנה שעברה, העבודות הסתיימו - בחריגה גדולה פי 3 מהתקציב.
השוו זאת לגשר דומה שחציתי במכוניתי לפני חודש בבייג'ינג.
שמו הוא גשר סאנויאן.
ב-2015, סין החליטה שהיא רוצה לשפץ את הגשר ההוא.
יש עליו כפליים נתיבי תחבורה.
כמה זמן נדרש להם להשלים את המיזם הזה?
ב-2015, מה אתם אומרים?
נחשו - בסדר, שלושה -
הנה.
(צחוק)
התשובה היא 43 שעות.
(קהל) וואו!
(צחוק)
זה כמובן לא היה יכול לקרות בניו-יורק.
(צחוק)
מאחורי הביצוע המהיר הזה עומד מנהיג מוכוון-מטרה
וממשלה מתפקדת.
המנהיג הכי שאפתני, בעל היכולות הכי גדולות
בזירה הבינלאומית כיום הוא נשיא סין, שי ג'ינפינג.
והוא לא מנסה להסתיר את מה שהוא רוצה.
כפי שאמר, כשעלה על כס הנשיאות לפני שש שנים,
מטרתו היא להחזיר את סין לגדולתה -
(צחוק)
דגל שהניף הרבה לפני שדונלד טראמפ אימץ גירסה של זה.
לשם כך, שי ג'ינגפינג קבע יעדים ספציפיים למועדים ספציפיים:
2025, 2035 ו-2049.
עד 2025 סין מתכוונת להיות הכוח הדומיננטי
בשוק התעשייתי ב-10 טכנולוגיות מובילות,
ובהן מכוניות אוטונומיות, רובוטים,
בינה מלאכותית, מיחשוב קוונטי.
עד 2035 סין מתכוונת להיות מובילת החדשנות
בכל הטכנולוגיות המתקדמות.
ועד 2049, שנת יובל המאה
לייסוד הרפובליקה העממית,
סין מתכוונת להיות מס' 1 ללא עוררין,
כולל, אומר שי ג'ינגפינג, צבא שהוא מכנה "הִלָּחֵם ונַצח".
אלה הם כמובן יעדים נועזים, אבל עיניכם הרואות,
סין כבר צועדת בבטחה
לעבר יעדים אלה.
וכדאי שנזכור כמה מהר משתנה עולמנו.
לפני 30 שנה,
רשת האינטרנט טרם הומצאה אפילו.
מי ירגיש באופן הישיר ביותר את השפעת עלייתה של סין?
מן הסתם, מס' 1 הנוכחית.
ככל שסין גדלה, מתחזקת ומתעשרת,
מתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית,
היא תתנגש באופן בלתי נמנע בעמדות ובעליונות האמריקניים.
בעיני אמריקנים חמומי-מוח,
ובפרט אמריקנים כפריים כמוני - אני מצפון-קרוליינה -
זה מאד לא בסדר.
"ארצות הברית" זה "מס' 1", זה מי שאנחנו.
אבל שוב, כפי שאמרתי: קשה להתעלם מעובדות ברורות.
לפני ארבע שנים ביקש ממני הסנטור מק'קיין להעיד בנושא זה
בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
אז הכנתי להם תרשים, שכמו שאתם רואים,
משווה את ארה"ב וסין
לילדים משני צידיה של נדנדה במגרש המשחקים,
כשכל אחת מהן מיוצגת לפי גודל הכלכלה שלה.
עד 2004, גודלה של סין היה מחצית משלנו.
ב-2014, התמ"ג שלה היה שווה לשלנו.
ובמגמה הנוכחית, ב-2024 הוא יהיה פי אחת וחצי משלנו.
תוצאותיה של רעידת האדמה הזאת תורגשנה בכל מקום.
למשל, במלחמת הסחר הנוכחית,
סין היא כבר שותף הסחר מס' 1
של כל המדינות העיקריות באסיה.
וזה מחזיר אותנו אל ההיסטוריון היווני שלנו.
"מקרה מלכודת תוקידידס" של הרווארד סקר את 500 שנות ההיסטוריה האחרונות
ומצא 16 מקרים שבהם כוח עולה
איים להדיח כוח שולט.
מתוכם, 12 הסתיימו במלחמה,
והטרגדיה היא שבמעטים מאד מאלה
מישהו מהצדדים בכלל רצה במלחמה -
מעט ממלחמות אלה נפתחו ע"י הכוח העולה
או הכוח השולט.
אז איך זה עובד?
מה שקורה הוא שפרובוקציה של צד שלישי
מאלצת את אחד הצדדים להגיב,
וזה מפעיל מעגל קסמים
שגורר את שני הכוחות לכיוון שאיננו רצוי להן.
אם זה נשמע מטורף, זה אכן כך.
אבל אלה החיים.
זיכרו את מלחמת העולם הראשונה.
הפרובוקציה במקרה ההוא
היתה ההתנקשות בדמות משנית בחשיבותה,
הארכידוכס פרנץ פרדיננד,
שהובילה אז את קיסר אוסטרו-הונגריה
להציב לסרביה אולטימטום,
הן גררו אחריהן את בנות הברית השונות,
ובתוך חודשיים, אירופה כולה היתה נתונה במלחמה.
דמיינו את תוקידידס צופה היום בכדור הארץ.
מה הוא היה אומר?
האם היה יכול למצוא אדם מתאים יותר להנהיג את הכוח השולט
מאשר דונלד ג'יי טראמפ?
(צחוק)
או מנהיג מוכשר יותר להנהיג את הכוח העולה מאשר שי ג'ינגפינג?
הוא היה מגרד בפדחתו
והיה מן הסתם אומר שאיננו יכול לחשוב על פרובוקטור ססגוני יותר
מאשר קים ג'ונג און מצפון-קוריאה.
כל אחד מאלה נראה נחוש למלא את התפקיד המיועד לו
בצמוד לגמרי לתסריט.
לסיום, נחזור לשאלה המכרעת ביותר,
השאלה שתישא את התוצאות החמורות ביותר
על חיי כולנו:
האם האמריקנים והסינים יניחו לכוחות ההיסטוריה לדחוף אותנו למלחמה
שתהיה הרת-אסון לשני הצדדים?
או שנצליח לגייס את הדמיון והאומץ שלנו
ונמצא דרך לחיות יחד,
לחלוק במנהיגות של המאה ה-21,
או כדברי שי ג'ינגפינג, ליצור צורה חדשה ונהדרת של יחסי-כוחות?
זהו הנושא שאני מקדם בלהט
מזה שנתיים.
הזדמן לי לשוחח וגם להאזין
למנהיגים מכל הממשלות הנוגעות בדבר -
בייג'ינג, וושינגטון, סיאול, טוקיו -
ועם הוגי-דעות חשובים מכל תחומי האמנות והעסקים.
הלוואי והיה לי יותר לדווח.
הבשורות הטובות הן שהמנהיגים יותר ויותר מודעים
לדינמיקת תוקידידס זו
ולסכנות שנלוות אליה.
הבשורות הרעות הן שלאיש אין תכנית מעשית
לחמוק מהשגרה ההיסטורית.
אז ברור לי שנחוצים לנו רעיונות חדשים
מחוץ לקופסה, שחורגים מהתוואי הרגיל -
שיהיו אכן מתחום אחר או ממרחב אחר -
וזה מה שמביא אותי היום ל-TED
ומה שמביא אותי להציג בקשה.
בקהל הזה נוכחים רבים מהמוחות הכי יצירתיים בעולם,
אנשים שקמים בבוקר וחושבים
לא רק איך לנהל את העולם שיש לנו
אלא גם איך ליצור עולמות שכדאי שיהיו לנו.
אז אני מקווה שכאשר זה ייקלט אצלכם ותחשבו על זה,
לאחדים מכם יהיו רעיונות נועזים, פרועים אפילו,
שיחוללו שינוי במרחב הזה.
ורק כדי להזכיר לכם, ברשותכם,
זו לא תהיה הפעם הראשונה.
אזכיר לכם מה קרה מיד אחרי מלחמת העולם השניה.
קבוצה מופלאה של אמריקנים, אירופאים ואחרים,
לא רק מהממשלה, אלא גם מהתרבות והעסקים,
לקחו חלק בפרץ דמיון משותף.
ומה שהם דמיינו ומה שהם יצרו
היה סדר בינלאומי חדש,
הסדר שאיפשר לכם ולי לחיות את חיינו, את חיי כולנו,
ללא מלחמות גדולות
ובשגשוג רב יותר מכפי שהעולם הזה ראה מעודו.
אכן, סיפור מופלא.
המעניין הוא שכל נדבך במיזם הזה שהפיק תוצאות אלה,
כשהוצע לראשונה,
נדחה ע"י ממסד מדיניות החוץ
כ"נאיבי" או "בלתי-מציאותי".
תכנית מרשל היא הדוגמה הכי אהובה עלי.
אחרי מלחמת העולם השניה, האמריקנים חשו מותשים.
הם שחררו 10 מיליון חיילים,
הם התמקדו בסדר-יום פנימי דחוף.
אבל כשאנשים החלו להעריך עד כמה אירופה היתה הרוסה,
ועד כמה דורסני היה הקומוניזם הסובייטי,
האמריקנים החליטו לבסוף לגבות מס מעצמם,
אחוז וחצי מהתמ"ג מידי שנה במשך ארבע שנים,
ולשלוח את הכסף הזה לאירופה כדי לעזור בשיקום ארצות אלה,
כולל גרמניה ואיטליה,
שחייליהן זה עתה הרגו אמריקנים.
מדהים.
אז גם הוקם האו"ם.
מדהים.
ההכרזה האוניברסלית על זכויות האדם.
הבנק העולמי.
ברית נאט"ו.
כל המרכיבים האלה של סדר של שלום ושגשוג.
אז במילה אחת, עלינו לעשות זאת שוב.
ולדעתי, נחוץ לנו פרץ של דמיון ויצירתיות,
לאור לקחי ההיסטוריה,
כי כפי שמזכיר לנו הפילוסוף סנטיאנה,
בסופו של דבר, רק מי שמסרבים ללמוד מההיסטוריה
נידונים לחזור עליה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
Köszönöm a lehetőséget, hogy szólhatok
az önök pályafutásának legnagyobb nemzetközi eseményéről,
egyben a legnagyobb nemzetközi erőpróbáról,
amellyel a világ belátható időn belül szembenéz.
Az esemény nyilván Kína felemelkedése.
Soha korábban nem javult ilyen gyorsan ilyen sokak sorsa
oly sok szempontból.
A kihívás: Kína felemelkedésének hatása –
a zavar, mely megbolygatja az USA-t
és a világrendet,
melynek az USA legfőbb megteremtője s védelmezője.
Az utóbbi 100 évet a történészek Amerika századának nevezik.
Az amerikaiak hozzászoktak, hogy minden ranglistán
ők állnak az élen.
Már magát a gondolatot, hogy más ország
az USA-hoz hasonló nagyságú és erejű lehet – vagy nagyobb –,
sok amerikai az identitása elleni támadásként fogja föl.
Ahhoz, hogy elhelyezzük, amit e versengési folyamatban tapasztalunk,
érdemes a történelem szélesebb összefüggéseiben vizsgálódni.
Felemelkedő hatalom az utóbbi 500 évben
16 esetben akarta az uralkodó hatalmat kiütni a nyeregből.
Közülük 12 háborúval végződött.
2018 novemberében emlékeztünk meg egy háború végének 100. évfordulójáról,
amely háború annyira kiterjedt volt,
hogy a történészeknek új elnevezést kellett bevezetniük, a világháborút.
Az 1918. év 11. hónapjának
11. napján 11 órakor
az I. világháború fegyverei elhallgattak,
de 20 milliónyian elestek.
Tudom, hogy hallgatóságom képzett,
és tudatában van Kína felemelkedésének.
Ezért Kína felemelkedésének az USA-ra és a világrendre,
valamint a háború és béke kilátásaira
gyakorolt hatására összpontosítok.
A Harvardon folytatott sokévi oktatói munkámban megtanultam,
érdemes időről időre kicsit megállni,
hogy meggyőződjek, ugyanazt a nyelvet beszéljük-e.
Úgy szoktam csinálni, hogy időt kérek,
villámkérdést teszek föl a diákoknak, persze, osztályzás nélkül.
Próbáljuk ki! Időkérés, villámkérdés.
A kérdés:
40 éve, 1978-ban, Kína a piacgazdaság felé vezető útra lépett.
Akkoriban Kína egymilliárdnyi lakosának hány százaléka küzdött a túléléséért
napi két dollárnál kisebb összegből?
Találgassanak! – 25%?
50%?
75%?
Kilencven?
Mit gondolnak?
Kilencven!
Tíz közül kilencen kevesebb mint két dollárból.
2018-ban, 40 évvel később
hogy néznek ki a számok?
Mit saccolnak?
Nézzük meg!
Ma 100 közül egynél kevesebben.
A kínai elnök megígérte, hogy három éven belül
az utolsó tízmilliók is
túljutnak a küszöbértéken.
Ez korunk csodája.
Nehéz elhinni.
De a makacs tényeket még nehezebb figyelmen kívül hagyni.
Egy ország,
amely 25 éve még egyetlen nemzetközi rangsorban sem szerepelt,
ugrásszerűen fejlődött,
és versenyre kelt az USA-val, sőt egyes területeken túl is szárnyalta.
Így a világot alakító kihívás:
a láthatólag megállíthatatlanul fejlődő Kína
olyan ütemben gyorsul a látszólag megingathatatlanul uralkodó USA felé,
hogy ebből a történelem legnagyobb összecsapása lehet.
Hogy elősegítsem az ügy megértését,
megismertetem önöket egy nagyszerű gondolkodóval,
ismertetek egy elgondolást,
és fölteszem a legszükségszerűbb kérdést.
A nagy gondolkodó Thuküdidész.
A nevét nehéz kiejteni,
és egyeseknek gondjuk is van vele.
Gyakoroljuk: egy, kettő, három:
Thuküdidész.
Még egyszer: Thuküdidész.
Ki volt Thuküdidész?
A történetírás megalapozója és atyja.
Ő írta az első történelemkönyvet,
melynek címe: A peloponnészoszi háború története.
A 2 500 évvel ezelőtti görög háborúról szól.
Ha más ma nem történik, eltwittelhetik barátjuknak:
"Találkoztam egy nagy gondolkodóval.
Még a nevét is ki tudom ejteni: Thuküdidész."
Az ókori görögöket pusztító háborúról
Thuküdidész találóan írta:
"Athén felemelkedése és a Spártában keltett félelem
tette szükségszerűvé a háborút."
Az egyik felemelkedése
és a másik erre adott válasza
a büszkeség, gőg és üldözési mánia
mérgező elegyét hozza létre,
amely mindkettőt háborúba taszítja.
Ezzel eljutottunk az elgondoláshoz:
a Thuküdidész-csapdához.
A Thuküdidész-csapda fogalmát sok éve alkottam meg
Thuküdidész éleslátásának érzékeltetésére.
A Thuküdidész-csapda az a veszélyes mozgatóerő, amely akkor keletkezik,
ha egy felemelkedő hatalom ki akarja ütni a nyeregből a mostanit,
mint Athén –
vagy Németország 100 éve vagy ma Kína –,
s ez együtt jár a Spártára
vagy 100 éve Nagy-Britanniára vagy ma az USA-ra gyakorolt hatással.
Henry Kissinger mondta:
amint elültetjük a Thuküdidész-csapda gondolatát a fejünkben,
rögtön más szemmel látjuk
a napi híreket, történéseket,
és megértjük az események menetét.
A világunkat illető legszükségszerűbb kérdés:
megismételjük-e a történelmet?
Vagy fantáziánk, a józan ész
és a bátorság ötvözetéből
módot találunk-e rá, hogy kezeljük e versengést
a senki által nem kívánt
és közismerten végzetes hatású háború elkerülésére?
Kérek öt percet ennek kifejtésére.
Majd délután, amikor a legújabb hír fölbukkan,
miszerint Kína ezt teszi, vagy az USA úgy reagál,
jobban megértik a történteket,
és még barátaiknak is el tudják magyarázni.
Láttuk abból, ahogy a szegénységi piramis a feje tetejére állt,
hogy Kína fölívelt.
Mint az üstökös.
Václav Havel volt cseh elnök fogalmazta meg a legjobban:
"Minden olyan gyorsan történt, hogy még megdöbbenésre sem jutott időnk."
(Nevetés)
Hogy eszembe jusson, mennyire meg kéne döbbennem,
időnként kinézek cambridge-i irodám ablakán
a Charles-folyót átszelő hídra,
amely a Kennedy School és a Harvard Business School között van.
2012-ben Massachusetts állam bejelentette, hogy tatarozni fogják a hidat,
és az két évig fog tartani.
2014-ben közölték, hogy még nincs kész.
2015-ben azt mondták, hogy még egy évig elhúzódik.
2016-ban még mindig nem volt kész;
a végső határidő bizonytalan – mondták.
Végül tavaly elkészült – az eredeti költségvetés háromszorosáért.
Hasonlítsuk össze azzal a pekingi híddal, amelyen a múlt hónapban áthajtottam.
Az a Szanjüan-híd.
2015-ben a kínaiak a híd tatarozásáról döntöttek.
Kétszer annyi forgalmi sávos egyébként.
Meddig tartott nekik végrehajtani a munkát?
2015, mit tippelnek?
Találgassanak! – Jó, három év.
Nézzék!
(Nevetés)
A válasz: 43 óra.
(Közönség: Hűha!)
(Nevetés)
Graham Allison: New Yorkban persze ez meg nem történhetett volna.
(Nevetés)
A kivitelezés ilyen sebessége egy célratörő vezetőnek
és a működő kormányzatnak köszönhető.
A nemzetközi színtér legambiciózusabb és legtehetségesebb vezetője
Hszi Csin-ping kínai államelnök.
Nem rejti véka alá, mire törekszik.
Mikor hat éve elnök lett, megmondta,
hogy célja újra naggyá tenni Kínát...
(Nevetés)
sokkal előbb tűzte ezt zászlajára, mint ahogy Trump a maga változatát bedobta.
Így Hszi Csin-ping külön célokat hirdetett egyes dátumokhoz:
2025, 2035, 2049.
2025-re Kína meghatározó hatalommá válik
10 vezető technológia fő piacán,
beleértve a vezető nélküli autókat, robotokat,
az MI-t, a kvantumszámítógépeket.
2035-re Kína az innováció vezetőjévé válik
minden fejlett technológiában.
2049-re, ami a Kínai Népköztársaság megalapításának
100. évfordulója,
Kína egyértelműen az első lesz,
beleértve – mondta az elnök – a haderőt, melyet "Harcol és győz" seregnek nevez.
Merész célok, de látható,
hogy Kína jó úton halad
kitűzött céljai felé.
Ne felejtsük el, milyen gyorsan változik világunk.
30 éve
a World Wide Webet még föl se találták.
Ki érzi meg a legközvetlenebbül Kína felemelkedésének hatását?
Nyilván a jelenlegi vezető hatalom.
Ahogy Kína nő, erősebbé, gazdagabbá
és technológiailag fejlettebbé válik,
kétségtelenül keresztbe fog tenni Amerika pozícióinak és előjogainak.
Ami a heves amerikaiakat illeti,
különösen a "suttyókat", mint én, ahogy nálunk Észak-Karolinában mondják,
ezzel valami baj van.
Az USA azt jelenti: elsők vagyunk; azok vagyunk!
De még egyszer mondom: a makacs tények nem hagyhatók figyelmen kívül.
Négy éve John McCain szenátor fölkért, számoljak be erről
a vezetése alatt álló szenátusi Fegyveres Erők Bizottsága előtt,
Ábrát készítettem nekik, itt látják.
Az USA és Kína összevetését mutatja
mint kölyköket a mérleghinta két végén.
Mindkettőt gazdaságuk mérete ábrázolja.
2004-ig Kína feleakkora volt, mint mi.
2014-re a GDP-nk kiegyenlítődött.
A jelenlegi ütemben 2024-re Kína megint 50%-kal megnövekszik.
E földrengésszerű változás hatásai mindenütt érezhetők lesznek.
Például a mostani kereskedelmi harcban
Kína már minden nagy ázsiai ország
első kereskedelmi partnere.
Így visszajutunk nagy görög történészünkhöz.
A Harvard projektje, A Thuküdidész-csapda esetgyűjteménye
sorra vette az utóbbi 500 év történelmét, és 16 esetet talált,
melyben felemelkedő hatalom ki akarta ütni a nyeregből az uralkodó hatalmat.
Közülük 12 háborúval végződött.
Ebben az a tragikus,
hogy a főszereplők közül kevesen akartak háborút,
a háborúk közül keveset kezdeményezett
felemelkedő vagy uralkodó hatalom.
Akkor miért alakult úgy?
Az ok egy harmadik fél provokációja,
melyre valamelyik hatalom reagál.
Ez beindítja a spirált,
amely a feleket magával rántja.
Ez őrületnek látszik. Az is.
De ilyen az élet.
Idézzék föl az első világháborút!
A provokáció akkor
az egyik mellékes figura,
Ferenc Ferdinánd főherceg elleni merénylet volt,
amely arra indította az osztrák–magyar császárt,
hogy ultimátumot intézzen Szerbiához,
mindenki bevonta a szövetségeseit,
és két hónapon belül egész Európa háborúban állt.
Képzeljük el, hogy Thuküdidész látja ma a bolygónkat.
Mit mondana?
Találna-e az uralkodó hatalomhoz megfelelőbb vezetőt,
mint Donald J Trump?
(Nevetés)
Vagy a felemelkedő hatalomnak Hszi Csin-pingnél alkalmasabb irányítót?
Fejét vakargatva biztos azt mondaná,
hogy nem jut eszébe
az észak-koreai Kim Dzsongunnál színesebb provokátor.
Mindegyikük eltökélt a rá rótt szerep eljátszására,
és a forgatókönyv szerint csinálják.
Végül ismét tegyük föl a legszükségszerűbb kérdést,
amely a legsúlyosabb következményekkel jár
további életünkre:
engedik-e az amerikaiak és a kínaiak a történelem erőinek,
hogy mindkettőjük számára katasztrófával járó háborúba döntsenek minket?
Vagy összeszedjük-e képzelőerőnket és bátorságunkat,
hogy megleljük a közös együttélés módját,
megosztva 21. századi vezető szerepüket,
vagy ahogy Hszi Csin-ping kifejezte, a nagyhatalmi viszonyok új formáját?
E kérdéssel foglalkozom szenvedélyesen
az utóbbi két évben.
Lehetőségem volt beszélni
minden számottevő kormány vezetőjével – és végighallgatni őket –
Peking, Washington, Szöul, Tokió –,
és a művészetek és az üzleti élet széles spektrumának véleményformálóival.
Bárcsak többről számolhatnék be!
A jó hír, hogy a vezetők egyre inkább tudatában vannak
a thuküdidészi mozgatóerőnek
és a belőle fakadó veszélyeknek.
A rossz hír, hogy – amint az lenni szokott –
senkinek sincs épkézláb terve a történelem megismétlődése ellen.
Számomra világos,
hogy a megszokott sémáktól eltérő, rendhagyó ötletek kellenek,
ténylegesen más oldalról vagy más területről.
Ez hozott engem ma a TED-be,
és ez indít a kérésre.
Hallgatóságomban itt van bolygónk kreatív elméinek színe-java,
akik reggelenként fölkelve nemcsak arról gondolkodnak,
hogyan irányítsák a világunkat,
hanem arról is, hogyan teremtsük meg kívánt világunkat.
Remélem, ahogy az elhangzottak önökbe ivódnak, és ahogy reagálnak rá,
néhányuknak támad bölcs ötletük, valójában meredek elképzelésük,
amely változást hoz e téren.
Csak hogy emlékeztessem önöket,
volt már erre példa
rögtön a második világháború után.
Kiváló amerikaiak, európaiak és mások –
nemcsak kormányzatiak, hanem a kultúra és az üzleti világ személyiségei –
közösen nagyszerű elképzeléseket alkottak.
Elképzelték és létrehozták
az új világrendet,
amely önöknek és nekem lehetővé tette,
hogy életünket nagyhatalmi háborúskodások nélkül
és soha nem látott jólétben éljük.
Rendkívüli történet.
Érdekes, hogy amikor a tervet, mely ilyen eredményeket hozott,
első ízben terjesztették elő,
a külpolitikai intézményrendszer annak minden alapelemét elutasította –
naivnak vagy irreálisnak nevezve azokat.
Kedvencem a Marshall-terv.
A második világháború után az amerikaiak ki voltak merülve.
10 millió katonát szereltek le,
sürgető hazai dolgaikkal foglalkoztak.
Ám ahogy kezdték érzékelni, mennyire le van tarolva Európa,
és mennyire agresszív a szovjet kommunizmus,
az amerikaiak végül önmaguk megadóztatásáról döntöttek:
négy esztendőn át a GDP évi 1,5%-át
Európának adják országai újjáépítésére,
Németországot, Olaszországot beleértve,
melyek csapatai nemrég még amerikaiakat öltek.
Lenyűgöző!
Létrehozták az Egyesült Nemzeteket.
Lenyűgöző!
Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát.
A Világbankot.
A NATO-t.
A béke és jólét rendszerének ezen elemeit.
Egyszóval, ezt kell újra megtennünk.
Úgy gondolom, történelmi ismereteken alapuló rengeteg elképzelésre,
alkotókészségre van szükségünk,
minthogy – Santayana filozófus szerint –
aki a történelemből nem tanul,
megismétlődésére van kárhoztatva.
Köszönöm.
(Taps)
Baiklah, izinkan saya berterima kasih atas kesempatan berbicara tentang
cerita internasional terbesar dari kehidupan profesional Anda,
sekaligus tantangan internasional sangat penting
yang tampaknya mesti dihadapi oleh dunia.
Ceritanya, tentu saja, yaitu kebangkitan Cina.
Belum pernah begitu banyak orang berkembang sejauh ini dengan sangat cepat,
di berbagai dimensi yang berbeda.
Tantangannya adalah dampak dari bangkitnya Cina --
kekhawatiran ini akan berpengaruh terhadap Amerika Serikat
dan tatanan internasional,
di mana AS merupakan arsitek dan pelaku utama.
100 tahun terakhir oleh sejarawan saat ini menyebutnya "Abad Amerika."
Warga Amerika sudah terbiasa dengan posisinya
di bagian atas setiap peringkat kekuasaan.
Maka cita-cita sebenarnya dari negara lain
agar bisa sebesar dan sekuat AS -- atau lebih besar --
mengusik warga Amerika sebagai peringatan supaya sadar.
Sebagai acuan apa yang sekarang tampak dalam persaingan ini,
perlu untuk melihatnya di peta sejarah yang lebih besar.
500 tahun terakhir terdapat 16 kasus
di mana kekuatan baru ingin menggantikan yang sedang berkuasa.
Dua belas di antaranya berakhir dengan perang.
Tepat di bulan November, kita semua akan rehat demi mengenang 100 tahun peringatan
hari terakhir perang yang meletus di mana-mana,
hingga mengharuskan sejarawan membuat kategori terbaru: perang dunia.
Nah, pada jam 11 di hari ke-11
bulan ke-11 tahun 1918,
senjata Perang Dunia I berhenti,
namun 20 juta orang tewas.
Saya yakin para hadirin semuanya cerdas,
jelas tahu kebangkitan Cina.
Oleh karena itu, saya akan fokus pada dampak dari bangkitnya Cina,
terhadap AS, terhadap tatanan internasional
dan tentang kemungkinan perang serta perdamaian.
Tapi bertahun-tahun mengajar di Harvard,
saya perhatikan kadang kala, sebaiknya ada jeda sementara,
hanya sekadar memastikan semuanya faham.
Caranya, saya sebut time-out,
Saya beri mahasiswa kuis tiba-tiba -- bukan soal ujian tentunya.
Nah, mari kita coba. Time-out, kuis
Pertanyaan:
empat puluh tahun lalu, 1978, Cina memulai perjalanannya ke pasar.
Di saat itu, berapa persen dari satu miliar rakyat Cina
bisa bertahan hidup dengan uang tidak lebih dari dua dolar sehari?
Ayo tebak -- 25 persen?
lima puluh?
Tujuh puluh lima?
Sembilan puluh.
Menurut Anda?
Sembilan puluh.
Sembilan dari tiap 10 orang mengantongi kurang dari dua dolar sehari.
2018, empat puluh tahun kemudian.
Bagaimana angkanya?
Berapa kira-kira?
Perhatikan.
Kurang dari satu persen saat ini.
Presiden Cina sudah bertekad kurun waktu tiga tahun kemudian,
puluhan juta sisanya akan ditingkatkan taraf hidupnya
di atas angka tadi.
Seperti itulah keajaiban dalam hidup kita.
Sulit dipercaya.
Tapi kenyataan yang terjadi bahkan lebih sulit dipungkiri.
Sebuah negara yang bahkan tak ada dalam daftar kompetisi internasional
25 tahun lalu
telah meningkat pesat,
untuk menyaingi -- dan di beberapa bidang, melampaui -- Amerika Serikat.
Maka, inilah tantangan yang akan menentukan dunia:
Kebangkitan Cina yang sepertinya sulit dibendung
bergerak makin cepat mendekati negara adikuasa AS,
ke arah yang bisa jadi bentrokan termegah dalam sejarah.
Agar membantu kita memikirkan tantangan ini,
saya akan perkenalkan seorang pemikir hebat,
saya ingin sampaikan ide luar biasa,
dan saya ajukan satu pertanyaan sangat logis.
Pemikir hebat tersebut adalah Thucydides.
Nah, namanya memang agak susah,
dan masih ada yang kesulitan menyebutkannya.
Mari kita coba, satu, dua, tiga, sama-sama:
Thucydides.
Sekali lagi: Thucydides.
Siapa sebenarnya Thucydides?
Dia adalah bapak dan penemu sejarah.
Dia penulis buku sejarah pertama.
Judulnya "The History of the Peloponnesian War,"
tentang perang di Yunani, 2500 tahun yang lampau.
Jika ada waktu luang hari ini, Anda bisa cuitkan ke teman-teman,
"saya bertemu seorang pemikir hebat.
Saya pun bisa sebutkan namanya: Thucydides."
Nah, tentang perang yang menghancurkan Yunani kuno ini,
Thucydides membuat tulisan terkenal:
"bangkitnya Athena yang berakibat kepanikan di Sparta
menyebabkan perang tak terhindarkan."
Kebangkitan di satu pihak
dan reaksi dari pihak lain
meracik koktail beracun rasa bangga
arogansi, paranoia,
yang meracuni kedua kubu untuk berperang.
Menginspirasi saya dengan ide luar biasa:
Jebakan Thucydides.
"Jebakan Thucydides" adalah istilah yang saya buat beberapa tahun lalu,
untuk memperjelas wawasan Thucydides.
Jebakan Thucydides adalah dinamika berbahaya yang terjadi
saat kekuatan baru mengancam ingin menggantikan yang sedang berkuasa,
seperti Athena --
atau Jerman 100 tahun silam, atau Cina saat ini --
dan dampaknya terhadap Sparta,
atau Britania Raya 100 tahun lalu, atau Amerika Serikat kini.
Seperti kata Henry Kissinger,
saat memikirkan hal ini, ingat konsep Jebakan Thucydides,
yang memberikan lensa
untuk membantu Anda mengamati lewat berita dan kebisingan saat ini
agar memahami apa yang sebenarnya sedang terjadi.
Nah, pertanyaan sangat masuk akal mengenai dunia kita sekarang ini:
Akankah kita mengikuti jejak sejarah?
Atau bisakah kita, lewat kombinasi imajinasi dan akal sehat
serta keberanian,
menemukan cara untuk mengendalikan persaingan ini
tanpa perang yang tidak kita inginkan,
dan semuanya tahu bakal menjadi malapetaka besar?
Beri saya waktu lima menit menguraikannya,
dan nanti sore, saat Anda tonton berita selanjutnya
tentang apa yang dilakukan Cina, atau seperti apa reaksi AS,
Anda akan bisa lebih memahami permasalahan yang sedang terjadi
dan bahkan menjelaskannya ke teman-temanmu.
Jika kita lihat dengan piramida terbalik kemiskinan,
Cina memang sudah meningkat pesat.
cepat sekali.
Mantan presiden Ceko, Haclav Havel, saya pikir, sangat jelas.
Berkata, "Semuanya terjadi sangat cepat, kita pun belum sempat terkejut."
(Tertawa)
Untuk mengingatkan betapa saya pun seharusnya terkejut,
Saya kadang melihat ke luar di jendela kantor saya di Cambridge
di jembatan ini, yang menyeberangi Sungai Charles,
antara Kennedy School dan Harvard Business School.
Tahun 2012, Negara Bagian Massachusetts mengatakan akan merenovasi jembatan ini,
dan butuh waktu dua tahun.
tahun 2014, mereka bilang belum selesai.
2015, kata mereka masih satu tahun lagi.
di 2016, katanya belum selesai juga,
kami tidak mau sampaikan kapan selesainya.
Akhirnya tahun lalu selesai -- dengan tiga kali lipat anggaran.
Nah, bandingkan dengan jembatan serupa
yang saya lintasi dengan mobil bulan lalu di Beijing.
Namanya Jembatan Sanyuan.
tahun 2015, Cina memutuskan ingin merenovasi jembatan itu.
Jalur lalu lintasnya dua kali lipat lebih banyak
Berapa lama mereka selesaikan proyek ini?
2015, berapa?
Ayo tebak -- OK, tiga --
Lihat.
(Tertawa)
Jawabannya adalah 43 jam
(Hadirin: Wow!)
(Tertawa)
Graham Allison: Nah, tentunya, itu tak bisa terjadi di New York.
(Tertawa)
Di balik kecepatan pengerjaan ini ada pemimpin dengan motivasi-tujuan
dan pemerintah yang bekerja.
Pemimpin paling ambisius dan kompeten
di panggung internasional sekarang adalah Presiden Cina, Xi Jinping.
Dia selalu terbuka tentang apa yang diinginkannya.
Seperti kata beliau saat menjadi presiden enam tahun lalu,
tujuannya yaitu membuat Cina besar lagi --
(Tertawa)
satu slogan yang sudah digunakannya sejak lama sebelum Donald Trump.
Untuk itu, Xi Jinping telah mengumumkan target khusus sesuai rencana:
2025, 2035, 2049
2025, Cina ingin menjadi kekuatan utama
pada mayoritas pasar di 10 teknologi unggulan
termasuk mobil tanpa sopir, robot,
kecerdasan buatan, komputasi kuantum.
2035, Cina menjadi pemimpin inovasi
di semua teknologi maju.
Hingga tahun 2049, di saat peringatan ke-100
berdirinya Republik Rakyat tersebut,
Cina jelas ingin menjadi nomor satu,
termasuk, [kata] Xi Jinping, satu pasukan yang dia sebut "Bertarung dan Menang."
Jadi ini adalah tujuan berani, tapi seperti Anda bisa lihat,
Cina sudah baik pada jalurnya
ke tujuan ini.
Maka kita seharusnya berpikir seberapa cepat dunia berputar.
Tiga puluh tahun lalu,
Internet bahkan belum ditemukan.
Siapa yang akan sangat merasakan dampak kebangkitan Cina secara langsung?
Jelas, yang sementara nomor satu.
Karena Cina makin besar, kuat dan makin kaya,
secara teknologi lebih maju,
pasti akan bersinggungan dengan posisi dan hak prerogatif Amerika.
Nah, bagi warga Amerika yang kuat --
dan khusus warga Amerika pekerja seperti saya; saya dari Carolina Utara --
ada yang salah dengan gambaran ini.
USA berarti nomor satu, itulah kita.
Namun, saya ulangi lagi: kenyataan yang terjadi sulit dipungkiri.
Empat tahun lalu, Senator John McCain minta saya membuktikan tentang hal ini
ke bagiannya pada Komite Bidang Persenjataan di Senat.
Saya pun membuatkan grafik yang Anda bisa lihat,
yaitu, bandingkan AS dan Cina
dengan anak-anak di setiap ujung papan jungkat-jungkit,
masing-masing ditunjukkan dengan standar ekonominya.
Akhir 2004, Cina hanya setengah dari kita.
Tahun 2014, PDB nya sama dengan kita.
Dengan perkembangan saat ini, 2024 nanti, Cina bakal setengah lebih besar.
Konsekuensi dari perubahan besar ini akan terasa di mana-mana.
Misalnya, dalam konflik perdagangan saat ini,
Cina sudah menjadi mitra dagang nomor satu
dari semua negara-negara besar di Asia.
Sehingga mengingatkan kita kembali pada ahli sejarah Yunani.
"File Kasus Jebakan Thucydides" di Harvard
setelah meneliti sejarah 500 tahun terakhir
dan menemukan 16 kasus di mana kekuatan baru
ingin menggantikan yang sedang berkuasa.
Dua belas di antaranya berakhir dengan perang.
tragedi ini mencatat beberapa diantaranya
kedua kubu sama-sama menginginkan perang;
beberapa perang ini dimulai oleh kekuatan baru
ataupun yang berkuasa.
Bagaimana sebenarnya?
Yang terjadi adalah provokasi pihak ketiga
memaksa satu kubu atau yang lain untuk bereaksi,
dan makin memperuncing keadaan,
membawa keduanya ke suatu tempat yang mereka tidak inginkan.
jika hal itu tampak gila, memang betul.
Tapi itulah kehidupan.
Ingat Perang Dunia I.
Pemicunya saat itu
adalah pembunuhan tokoh strata kedua,
Archduke Franz Ferdinand,
yang kemudian memimpin Kekaisaran Austro-Hungaria
mengeluarkan ultimatum ke Serbia,
mereka melibatkan banyak sekutu,
Dalam waktu dua bulan, semua negara Eropa terlibat perang.
bayangkan jika Thucydides melihat keadaan dunia sekarang ini.
Apa yang akan dia katakan?
Bisakah dia temukan pemimpin yang lebih cocok untuk negara adikuasa
ketimbang Donald J Trump?
(Tertawa)
Atau yang lebih baik bagi kekuatan baru daripada Xi Jinping?
Pasti dia akan menggaruk kepalanya
dan tentu saja berkata tak bisa memikirkan provokator yang lebih bersemangat
kecuali pemimpin Korea Utara, Kim Jong-Un.
Mereka tampaknya ditakdirkan untuk memainkan perannya masing-masing
dan tepat sesuai naskah.
Akhirnya, kita simpulkan lagi dengan pertanyaan sangat logis,
pertanyaan dengan konsekuensi paling penting
di sisa hidup kita:
Apakah Amerika dan Cina akan membiarkan kekuatan sejarah memaksa kita berperang
yang akan merugikan keduanya?
Atau bisakah kita dapatkan inspirasi dan keberanian
menemukan cara hidup bersama,
berbagi kepemimpinan di abad ke-21,
atau [kata] Xi Jin Ping, menciptakan format baru dari hubungan kekuatan besar?
Itu permasalah yang saya ikuti dengan penuh semangat
selama dua tahun terakhir,
Saya berkesempatan bicara dan, tentunya, mendengar
para pemimpin dari semua pemerintahan terkait --
Beijing, Washington, Seoul, Tokyo --
dan para tokoh pemikir di segala bidang baik seni maupun bisnis.
Saya harap masih ada yang perlu saya sampaikan.
Kabar baiknya adalah para pemimpin makin menyadari
dinamika Thucydides ini
dan bahaya yang mungkin terjadi.
Kabar buruknya adalah tak ada yang punya rencana bijak
agar terlepas dari sejarah umumnya.
Saya rasa jelas bahwa kita butuh beberapa pemikiran
yang berbeda dari biasanya --
bahkan dari lembaran atau tempat lain --
yang membawa saya ke TED hari ini
dan yang mengantarkan saya ke satu permintaan.
Hadirin di sini banyak yang punya pemikiran sangat kreatif,
yang bangun pagi dan berpikir
bukan hanya tentang cara mengurusi dunia,
tetapi bagaimana menciptakan dunia yang seharusnya
Olehnya saya harap hal ini bisa dipahami dan Anda pertimbangkan,
Ada yang akan punya ide berani, tepatnya ide-ide liar,
yang jika kita dapatkan, akan jadi pembeda di ruangan ini.
Hanya mengingatkan jika mau melakukannya
usahakan bukan yang pertama kali.
Mari saya ingatkan apa yang terjadi tepat setelah Perang Dunia II
Sekelompok orang Amerika, Eropa, dan negara lain yang luar biasa,
bukan hanya pemerintah, tapi dari kalangan kebudayaan dan bisnis,
berkumpul dalam semangat menyatukan visi
Apa yang mereka bayangkan dan ciptakan
adalah tatanan internasional baru
tatanan yang membuat Anda dan saya menikmati hidup, kehidupan kita,
tanpa perang dengan kekuatan besar
dan lebih sejahtera dari yang pernah terjadi sebelumnya di muka bumi ini.
ceritanya luar biasa.
Menariknya, setiap sendi proyek yang membuahkan hasil ini,
ketika pertama kali diusulkan
tertolak oleh penetapan kebijakan asing
seakan-akan bodoh atau tidak realistis
Saya senang dengan 'Marshal Plan'.
Setelah Perang Dunia II, Amerika kelelahan.
Menarik 10 juta pasukan,
fokus pada rencana lokal yang mendesak.
Tetapi ketika orang mulai prihatin betapa hancurnya Eropa
dan sangat agresifnya komunisme Soviet waktu itu,
Warga Amerika akhirnya memutuskan untuk membayar pajak
satu setengah persen dari PDB per tahun selama empat tahun
dan mengirimkan uang tersebut ke Eropa untuk bantuan rekonstruksi,
termasuk Jerman dan Italia,
yang pasukannya baru saja membunuhi warga Amerika.
Luar biasa.
Momen inilah yang membentuk PBB.
Mengagumkan.
Deklarasi Umum Hak Asasi Manusia (HAM).
Bank Dunia,
NATO.
Semua elemen ini bertujuan untuk perdamaian dan kesejahteraan.
Jadi, singkat kata, yang perlu kita buat adalah melakukannya lagi.
Saya rasa saat ini kita perlu menambah imajinasi, kreativitas,
yang diberikan oleh sejarah,
sebagaimana oleh ahli filosofi, Santayana, ingatkan pada kita,
akhirnya, “Mereka yang tidak mau mempelajari sejarah
bakal mengulangi dosa masa lalu”
Terima kasih.
(Tepuk tangan)
Fatemi ringraziare per l'opportunità di potervi parlare
del più grande caso internazionale di tutta la vostra carriera professionale,
che è anche il più grande problema a livello internazionale
che il mondo dovrà affrontare, e che ci si para davanti agli occhi.
Il caso, ovviamente, dell'ascesa della Cina.
Mai prima d'ora si era assistito a un'ascesa così veloce,
e su così tanti livelli.
Il problema è l'impatto che l'ascesa della Cina avrà,
il disordine che porterà agli Stati Uniti
e all'ordine internazionale,
del quale gli USA sono stati i principali artefici e garanti.
Gli ultimi 100 anni sono stati definiti dagli storici come "Secolo Americano".
Gli americani si sono ormai abituati al ritrovarsi
in cima ad ogni ordine gerarchico.
Perciò solo l'idea che un'altro paese
possa essere grande e forte come gli USA, o addirittura di più,
appare agli Americani come un attacco alla propria identità.
Per mettere in prospettiva quello che stiamo vedendo in questa rivalità,
è utile andare a operare su contesto storico più ampio.
Negli ultimi 500 anni ci sono stati 16 casi
in cui una potenza emergente ha minacciato di sostituirne una dominante.
12 di questi sono finiti con una guerra.
Proprio a novembre, ci fermeremo tutti a commemorare il centenario
della fine di una guerra che fu così di larga scala,
che gli storici dovettero creare un nuovo appellativo, guerra mondiale.
Quindi, all'undicesima ora dell'undicesimo giorno,
dell'undicesimo mese del 1918,
i cannoni della prima guerra mondiale smisero di sparare,
ma 20 milioni di persone erano morte.
So che questo è un pubblico competente,
quindi sapete già dell'ascesa della Cina.
Quindi mi andrò a focalizzare sull'impatto di questa ascesa
sugli USA, sull'ordine internazionale
e sulle possibilità di guerra e di pace.
Avendo insegnato ad Harvard per molti anni,
ho imparato che di tanto in tanto è opportuno prendersi una piccola pausa,
per vedere se siamo tutti sulla stessa lunghezza d'onda.
E faccio in questo modo: chiamo un time-out,
do agli studenti un test a sorpresa, non valutato ovviamente.
Perciò proviamoci. Time-out, test a sorpresa.
Domanda:
quarant'anni fa, nel 1978, la Cina comincia la sua ascesa sul mercato.
All'epoca, quale percentuale del miliardo di cittadini cinesi
era costretta a sopravvivere con meno di due dollari al giorno?
Tirate ad indovinare. Un 25 per cento?
50?
75?
Novanta.
Che ne dite?
Novanta.
Nove persone su dieci con meno di due dollari al giorno.
Quarant'anni dopo, nel 2018?
Quante saranno ora?
Provate a indovinare.
Guardate.
Oggi meno di una persona su cento.
E il presidente cinese ha promesso che nei prossimi tre anni
anche queste ultime decine di milioni saliranno
sopra la soglia di povertà.
E in effetti, è un miracolo per il nostro tempo.
Difficile a credersi.
Ma ci sono realtà ancora più difficili da ignorare.
Una nazione che nemmeno appariva in nessuna graduatoria internazionale
25 anni fa,
è decollata,
fino a rivaleggiare e sorpassare, in certi campi, gli Stati Uniti.
Ecco quindi la situazione che andrà a cambiare il mondo:
un'ascesa cinese apparentemente senza freni
che muove verso un dominio statunitense apparentemente inamovibile,
in quella che potrebbe risultare la più grande collisione della storia.
Per aiutarvi a capire meglio questa situazione
vi presenterò un grande pensatore
e una grande idea,
e poi vi porrò un'importante domanda.
Il grande pensatore è Tucidide.
So che il suo nome sembra uno scioglilingua
e che alcuni fanno fatica a pronunciarlo.
Quindi facciamolo insieme, uno, due, tre:
Tucidide.
Un'altra volta: Tucidide.
Ma quindi chi era Tucidide?
Era il padre e fondatore della storia.
Scrisse il primo libro di storia.
Si intitola "La Guerra del Peloponneso",
e racconta della guerra in Grecia, 2500 anni fa.
Se non altro, oggi potrete twittare ai vostri amici:
"Ho conosciuto un gran pensatore.
E so addirittura come pronunciare il suo nome: Tucidide"
Quindi, riguardo questa guerra che devastò la Grecia classica,
Tucidide scrisse:
"Fu l'ascesa di Atene, e la paura che questa instillò in Sparta,
a rendere la guerra inevitabile."
Quindi l'ascesa di uno
e la reazione di un altro
crearono un cocktail esplosivo di orgoglio,
arroganza e paranoia
che ubriacò entrambe fino alla guerra.
Questo mi porta alla grande idea:
La trappola di Tucidide.
"La trappola di Tucidide" è un termine che coniai parecchi anni fa
per dare rilievo al sapere di Tucidide.
La trappola di Tucidide è quella pericolosa dinamica che si instaura
quando una potenza emergente minaccia di rimpiazzarne una dominante,
come Atene --
o la Germania di 100 anni fa, o la Cina di oggi --
e il suo impatto su Sparta,
o la Gran Bretagna di 100 anni fa, o gli USA di oggi
Come disse Henry Kissinger,
una volta fatto vostro questo concetto, questa idea della trappola di Tucidide,
avrete una lente,
attraverso la quale guardare attraverso tutte le notizie e la confusione,
per capire quello che sta effettivamente accadendo.
Perciò, oggi, la più importante domanda sul nostro mondo è questa:
siamo condannati a ripetere gli errori del passato?
O possiamo, attraverso una combinazione di immaginazione, di buon senso
e di coraggio,
trovare un modo per gestire questa rivalità
senza far scoppiare una guerra che nessuno vuole,
e che tutti sanno sarà catastrofica?
Datemi cinque minuti per analizzare la questione
e più tardi questo pomeriggio, quando sentirete una nuova notizia
sulla Cina agire in un modo, o sugli USA reagire in un altro,
avrete un quadro più chiaro di quello che sta succedendo,
e riuscirete anche a spiegarlo agli amici.
Come abbiamo visto col capovolgersi della piramide della povertà,
la Cina ha veramente preso il volo.
Ed è stato fulmineo.
Ha detto bene l'ex presidente ceco Vaclav Havel:
"È stato talmente veloce
che non abbiamo nemmeno fatto in tempo a sbalordirci."
(Risate)
Per ricordarmi di quanto dovrei essere sbalordito,
ogni tanto guardo fuori dalla finestra del mio ufficio, a Cambridge.
Guardo questo ponte che attraversa il fiume Charles,
tra la Kennedy School e l'Harvard Business School.
Nel 2012, lo stato del Massachusetts disse che avrebbe ristrutturato questo ponte,
e che ci sarebbero voluti due anni.
Nel 2014, disse che non era completato.
Nel 2015, che ci sarebbe voluto un altro anno.
Nel 2016, che non era ancora completato
e che non ci avrebbe detto quando lo sarebbe stato.
Un anno fa, è stato finalmente completato, sforando il triplo del budget.
Ora, paragoniamolo a un ponte simile sul quale passai un mese fa a Pechino.
Si chiama ponte Sanyuan.
Nel 2015, i cinesi decisero che lo volevano ristrutturare.
Questo in realtà ha il doppio delle corsie di marcia.
Quanto ci sarà voluto per completare il progetto?
Nel 2015, quanto?
Provate ad indovinare -- Ok, tre --
Guardate qua.
(Risate)
La risposta è 43 ore.
(Pubblico: Wow!)
(Risate)
Ovviamente questo non potrebbe mai succedere a New York.
(Risate)
Dietro una così veloce esecuzione c'è la determinazione di un leader
e di un governo che funziona.
Ad oggi il più ambizioso e competente leader
a livello internazionale è il presidente cinese Xi Jinping.
E non ha mai fatto mistero dei suoi obiettivi.
Come disse quando diventò presidente sei anni fa,
il suo obiettivo era "rendere la Cina di nuovo grande."
(Risate)
Uno slogan che adottò molto prima che Donald Trump ne fece una propria versione.
A tal proposito, Xi Jimping ha annunciato precise date per precisi obbiettivi.
2025, 2035, 2049.
Entro il 2025, la Cina intende diventare la prima potenza mondiale,
nel mercato e in 10 settori tecnologici di punta,
tra cui quello delle autovetture autonome, della robotica,
dell'intelligenza artificiale e dell'informatica quantistica.
Entro il 2035, la Cina vuole essere leader nell'innovazione
in tutti i settori delle tecnologie più avanzate.
Ed entro il 2049, che è il centenario
della Repubblica popolare cinese,
la Cina intende essere l'indiscussa potenza numero uno,
e dice Jinping: "che abbia un esercito capace di combattere e vincere le guerre."
Sono dei traguardi ambiziosi, ma come potete vedere,
la Cina è già ben avviata sulla strada per raggiungere
questi obiettivi.
E va ricordato quanto velocemente il mondo sta cambiando.
Trent'anni fa,
ancora nemmeno esisteva internet, il "World Wide Web".
Chi sarà ad accusare di più le conseguenze di quest'ascesa cinese?
Ovviamente, l'attuale numero uno.
Man mano che la Cina diventa più forte, ricca
e tecnologicamente più all'avanguardia,
andrà inevitabilmente a scontrarsi con i domini e le prerogative americane.
Per gli americani dal temperamento più focoso,
e soprattutto per i campagnoli come me che vengo dal North Carolina
c'è qualcosa che non va in questa situazione.
USA vuol dire stare al primo posto, è sempre stato così.
Ma ancora, per ripetermi: ci sono verità difficili da ignorare.
Quattro anni fa, il senatore John McCain mi chiese di presentare tutto questo
al Comitato delle Forze Armate del Senato.
E gli portai uno schema, che come potete vedere qui,
paragona gli USA e la Cina
a bambini agli estremi opposti di un'altalena,
rappresentati dalle dimensioni della propria economia.
Fino al 2004, la Cina era grande appena la nostra metà.
Nel 2014, il suo PIL era pari al nostro.
E secondo questa traiettoria, entro il 2024 sarà più grande del 50%.
Le conseguenze di questo enorme cambiamento saranno percepite ovunque.
Per esempio, nell'attuale conflitto commerciale,
la Cina è già la prima partner commerciale
di tutti i maggiori paesi asiatici.
Il che ci riporta al nostro storico greco.
"La Trappola di Tucidide" di Harvard ha esaminato gli ultimi 500 anni di storia
e ha trovato 16 casi in cui una potenza in ascesa
minacciava di sostituirne una dominante.
Dodici di questi risultarono in una guerra.
E la cosa tragica in tutto ciò, è che in alcuni di questi casi,
nessuna delle due voleva arrivare alla guerra.
Poche di queste guerre furono iniziate dalla potenza emergente
o da quella dominante.
Quindi come funziona tutto questo?
Ciò che accade è che si presenta una provocazione di una terza parte,
che spinge una delle due a reagire,
il che mette in moto un meccanismo
che porta entrambe ad un punto a cui non vorrebbero arrivare.
Se tutto ciò vi sembra assurdo, lo è.
Ma è la vita.
Pensate alla prima guerra mondiale.
In quel caso la provocazione
fu l'assassinio di una figura di secondo livello,
l'arciduca Francesco Ferdinando,
la quale portò l'imperatore austroungarico
a lanciare un ultimatum alla Serbia,
poi entrambe coinvolsero vari alleati,
e nel giro di due mesi tutta l'Europa si ritrovò in guerra.
Immaginate se oggi Tucidide vedesse il pianeta Terra.
Che cosa direbbe?
Riuscirebbe mai a trovare un leader di una potenza dominante più appropriato
di Donald J. Trump?
(Risate)
O un leader per una potenza emergente più appropriato di Xi Jinping?
Probabilmente si gratterebbe il capo
per poi dire che non avrebbe mai potuto immaginarsi un provocatore più pittoresco
del nordcoreano Kim Jong-un.
Ognuno di questi sembra determinato a recitare la propria parte,
proprio come da copione.
Quindi, vorrei concludere ancora con la domanda più importante,
la domanda che avrà le conseguenze più gravi
per il resto della nostra vita.
Gli americani e i cinesi lasceranno che gli eventi del passato ci portino
a una guerra che sarebbe catastrofica per entrambi?
O possiamo invece chiamare a raccolta immaginazione e coraggio
per poter riuscire a sopravvivere insieme
per condividere la leadership nel ventunesimo secolo,
o come ha detto Xi Jinping, per creare una nuova forma di rapporti di potere?
Questa è la questione a cui mi sono dedicato con ardore
negli ultimi due anni.
Ho avuto modo di parlare, e ovviamente, di ascoltare
i leader dei più importanti governi, come
Pechino, Washington, Seul, Tokyo,
e anche altri opinion leader di diversa estrazione e formazione.
Vorrei avere di più da raccontare.
La buona notizia è che i leader stanno diventando sempre più consapevoli
di questa trappola di Tucidide
e dei pericoli che presenta.
La cattiva notizia è che nessuno ha un piano fattibile
per non incappare negli errori del passato.
Quindi mi sembra chiaro che ci servono delle idee
fuori dagli schemi che conosciamo,
che vengano da altre fonti, da altri spazi.
Ed è questo che mi porta qui a TED,
ed è questo che mi porta a una richiesta.
In questo pubblico figurano molte delle menti più creative del pianeta,
che il mattino si svegliano e pensano
non solo a come gestire il mondo che già abbiamo,
ma anche a come crearne di più giusti e migliori.
E spero che una volta metabolizzato e riflettuto su tutto ciò,
ad alcuni di voi vengano delle idee audaci, idee pazze a dirla tutta,
che una volta trovate possano fare la differenza.
Giusto per ricordarvelo, non sarebbe la prima volta
che idee del genere vengono usate.
Lasciate che vi ricordi cosa accadde dopo la seconda guerra mondiale.
Un ragguardevole gruppo di americani, di europei e di altre origini,
provenienti non solo dal governo, ma anche dal mondo della cultura e del lavoro,
si radunarono e unirono le proprie menti.
Quello che immaginarono, e quello che crearono,
fu un nuovo ordine internazionale,
un ordine che ha permesso me e voi di vivere le nostre vite,
senza la paura di una grande guerra,
e facendoci prosperare in un modo mai visto prima nella storia.
Una grande storia.
La cosa interessante è che ogni parte di questo progetto
quando fu proposta,
venne bocciata dalle correnti politiche estere
in quanto ingenua o irrealistica.
Il mio preferito è il Piano Marshall.
Dopo la Seconda Guerra Mondiale gli americani erano esausti.
Avevano smobilitato 10 milioni di truppe,
ed erano focalizzati sugli urgenti problemi nazionali.
Ma appena si resero conto di quanto l'Europa fosse devastata
e di quanto aggressivo fosse il comunismo sovietico,
gli Americani decisero di tassare se stessi
per 1,5% del PIL, ogni anno per quattro anni,
e dare quei soldi all'Europa per la ricostruzione dei suoi paesi.
Tra i quali Germania e Italia,
le cui truppe avevano appena ucciso americani.
Incredibile.
Tutto ciò creò anche le Nazioni Unite.
Incredibile.
La Dichiarazione Universale dei Diritti dell'uomo.
La Banca mondiale
La NATO.
Tutti elementi di un'ordine per la pace e la prosperità.
In breve, quello che dobbiamo fare è ripetere tutto ciò.
E penso che serva un'ondata di immaginazione e creatività,
che tenga conto della storia.
Perché come ci ricorda il filosofo Santayana,
alla fine, solo chi si rifiuta di studiare la storia,
è condannato a ripeterla.
Grazie.
(Applausi)
今日は 皆さんの職業人生で 最大の国際的話題であり
将来 長期に渡って 世界が直面し続ける
国際的最重要課題について
話す機会をいただき ありがとうございます
話題とは もちろん 中国の台頭です
これほど多くの人々の生活が未だかつて こんなに急速にかつ多くの側面で
成長したことはありません
課題とは 中国の成長がもたらす影響です
アメリカや アメリカが主導し番人を務める
国際秩序に
混乱をもたらすでしょう
歴史家たちが今そう呼ぶように 過去100年は「米国の世紀」でした
アメリカ人たちはあらゆる序列の 最上位にいることに
慣れてしまっています
ですから 他の国がアメリカ並みに
もしくはそれよりも 強大になるという状況は
多くのアメリカ人にとって 自分たちの存在への脅威と感じます
この競争の構図を理解するには
両国の関係を世界史に位置付けて 眺めてみると良いでしょう
過去500年間で16件
新興勢力が覇権勢力の地位を 脅かすことがありました
そのうち12件は戦争に発展しました
11月 あまりに多くの国を巻き込み
歴史家たちに「世界大戦」という 全く新しいカテゴリーを作らせた
戦争の終結日から 100年目に当たる日を迎えます
1918年11月11日—
午前11時に
第１次世界大戦の銃声が鳴り止みました
2000万人もの犠牲者を出して
ここにいる皆さんは 学があり
中国の台頭についても知っていますね
ですから 中国の台頭が アメリカや国際秩序
戦争と平和の可能性に 及ぼす影響に
着目したいと思います
ハーバード大学で長年教えていますが
時々立ち止まって みんながついてこれているか
確認することが大事だと 実感するようになりました
そういうわけで ここで小休止を挟み
皆さんに小テストをします もちろん 成績には影響しないですよ
さあやってみましょう
問題です
40年前の1978年 中国は世界経済に進出しました
この時 中国人10億人の何％が
１日２ドル以下で 生活していたでしょうか？
当ててみてください 25％？
50%？
75%？
90%？
どう思いますか？
正解は90%です
10人に９人が １日２ドル以下で生活していたのです
40年後の2018年
この数字はどうなったか？
皆さんの予想は？
見てみましょう
現在は100人に１人もいません
そして中国のリーダーは今後３年で
残る数千万人の生活水準を 基準以上にすると
約束しました
これは奇跡です
信じがたいような
一方 厳しい事実を無視するのは 遥かに難しいことです
どの国際的なランキングにも 現れさえしていなかった国が
25年後
急成長し
ライバルのアメリカに並び 何分野かでは追い抜きました
したがって 今後 世界を左右するのは 次のような課題でしょう
一見成長止まぬ中国が
一見不動の地位にいるアメリカと 歴史上最大の衝突を引き起こす可能性が
急速に高まっているということです
この課題を理解するのに役立つように
偉大な思想家を紹介し
壮大なアイデアを紹介し
結果として生じる 重大な問題を提起します
偉大な思想家とは トゥキディデスです
言いづらい名前ですよね
発音に苦労する人もいます
さあ一緒に言ってみましょう１、２の３で
トゥキディデス
もう一度 トゥキディデス
彼はどんな人物なのでしょうか？
彼は歴史の父であり創始者です
彼は初めて歴史書を執筆しました
その題名は『戦史』といい 2500年前のギリシャで起きた
ペロポネソス戦争の経緯を描いた書です
今日知り合いにはこう報告できますよ
「偉大な思想家を知ったよ
名前も正確に発音できるさ トゥキディデスってね」
さて 古代ギリシャを破壊した この戦争について
トゥキディデスの有名なフレーズがあります
「アテナイの台頭とそれに対して スパルタが恐怖を抱いたことが
戦争を不可避にした」
一方の台頭と
もう一方の反応が
プライドや傲慢 パラノイアといった
負の感情を生み出し
双方を戦争に至らしめたということです
このことから私は重大な着想を得ました
「トゥキディデスの罠」です
「トゥキディデスの罠」は数年前 私が
彼の知見を明確にするために作った言葉です
トゥキディデスの罠は 台頭勢力が 覇権勢力に取って代わろうとする脅威から
生まれる危険な力学をいいます
例えば
アテナイとスパルタ
100年前のドイツとイギリス
今日の中国とアメリカの間で 起きていることです
ヘンリー・キッシンジャーは言います
「トゥキディデスの罠の概念が分かると
今実際に起きていることを
ニュースや日頃の雑音から 分離して理解する目を
養うことができる」と
さて 今日の世界で最も重大な問いは
私たちは歴史を繰り返すのか？
もしくは 想像力や常識や勇気を結集し
誰もが望まない 大惨事となることが明らかな戦争をせずに
国々の対立関係を解消する方法を
見つけることができるか？ というものです
このことを５分解説させてください
そうすればこの後 今日の午後から
米中関係の最新ニュースが流れた時
何が起きているかがより理解できるようになり
友人に説明できるようにさえなります
さて 貧富のピラミッドの図が 逆転したことからわかるように
中国は実際に急発展したのです
瞬く間にです
元チェコ大統領のヴァーツラフ・ハヴェルが 最もよく言い表しているでしょう
「全てがあまりに速く起きたので 驚く暇もない」
（笑）
その時の自分の驚きようを思い出すために
ケンブリッジの自室の窓から 時折眺めるのですが
ケネディスクールと ハーバードビジネススクールの間を流れる
チャールズ川に架かる橋です
2012年 マサチューセッツ州政府は この橋の架替工事を
２年かけて行うと発表しました
2014年 工事は終わりませんでした
2015年 州政府は あと１年かかると言いました
2016年 まだ終わりません
州政府は 工事の完了時期は未定だと言いました
そしてついに昨年終わりました ３倍の予算オーバーで
さてこれを 先月私が車で渡った 北京の似たような橋と比較してみましょう
三元橋と呼ばれる橋です
2015年 中国人たちは この橋の架替工事をしようと決めました
実際この橋の交通量は２倍です
さあどの位の期間で その工事を終えたでしょうか？
2015年です あなたの予想は？
当ててみて— ３年？
見てみましょう
（笑）
正解は43時間です
（観客「おぉ！」）
（笑）
もちろん ニューヨークでは あり得ない話ですね
（笑）
この施工スピードの背景には 目的重視型のリーダーと
それを実施できる政府がいます
今日の国際社会で最も野心的で 有能なリーダーは
中国の国家主席 習近平です
彼は何を欲しているかを隠しません
彼は６年前 国家主席になった時に言いました
彼の目標は 「メイク・チャイナ・グレイト・アゲイン」だと
（笑)
ドナルド・トランプよりもずっと前に 彼はそうスローガンを掲げていたのです
習近平は そのための具体的な達成目標を 具体的な日程と共に掲げています
2025年、2035年、2049年
2025年までには 主要市場の10の先進技術分野で
中国が覇権を握ること
具体的には 自動運転車やロボット
AI、量子コンピューターの分野です
2035年までには 中国が全ての高度技術において
革新的リーダーとなること
そして中華人民共和国 創立100周年を記念する
2049年までには
習近平が「強軍」と呼ぶ軍を含め
疑いようのない世界一の国となることです
どれも大胆な目標ですが お分かりのとおり
中国は達成に向け既に
着実に進んでいます
そして世界がめまぐるしく 変化していることを忘れてはなりません
30年前
ワールドワイドウェブは まだ発明されていませんでした
誰が中国の台頭の影響を 最も直接的に感じるでしょうか？
明らかに 今 世界一の アメリカでしょう
中国がより強大かつ豊かになり
技術的に進歩すればするほど
アメリカの地位や特権と衝突することは 避けられないでしょう
さて 血気盛んなアメリカ人たちは
特にノースカロライナ州出身の私のような 田舎者のアメリカ人は
この図はおかしいぞと感じます
アメリカとは「１番」で それがアメリカなのです
しかし 繰り返しますが 残酷な事実はとても無視できません
４年前 上院議員のジョン・マケイン氏は このことについて
上院軍事委員会で証言するよう 私に依頼してきました
なので 皆さんが今見ている 説明図を作りました
米中の経済規模を
遊び場にあるシーソーの 両端に乗った子供のように
比較できるようにしています
2004年を過ぎた頃 中国の経済規模はアメリカの半分でした
それが2014年までには双方のGDPが並び
このままいくと 2024年までには 中国は1.5倍になるでしょう
この構造変化の影響は 至る所で感じられるでしょう
例えば 現在の貿易摩擦で
アメリカにとって中国は アジアの主要国の中で
最大の貿易相手国です
このことはギリシャの歴史家の言葉を 思い出させます
ハーバード大学の「トゥキディデスの罠 事例集」では ここ500年の歴史を振り返り
新興勢力が覇権勢力を脅かした
16の事例を紹介しています
このうち12件は戦争に発展しました
これらが悲劇的なのは そのほとんどで
主導者たちが戦争を望んでいなかった ということです
ほとんどの戦争が 新興 覇権どちらの勢力からも
始めたものではなかったのです
では なぜ戦争に発展するのか？
それは 第三者の挑発に
どちらかが乗せられ
悪循環に陥り
双方を望んでいない方向へ 引きずりこむからです
あり得ないようですが 事実です
そういう世界なのです
第一次世界大戦を思い出してみましょう
戦争勃発のきっかけは
皇位継承者フランツ・フェルディナント大公の
暗殺でした
この事件で オーストリア＝ハンガリー帝国の皇帝に
宣戦布告されたセルビアは
様々な同盟国を巻き込み
２か月後 ヨーロッパ全域の戦争に至りました
もしもトゥキディデスが 今日の世界を見ていたらどうか想像してください
彼は何と言うでしょうか？
ドナルド・トランプよりふさわしい 覇権国家のリーダーを
見つけられるでしょうか？
（笑）
もしくは 習近平よりふさわしい 新興国家のリーダーは？
彼は頭を掻いて
北朝鮮の金正恩ほど 興味深い工作員はいないと
間違いなく言うでしょう
それぞれが各々の役割に忠実に 職務を果たそうとしているように
見えます
最後に再度 最も重要な問いで 締めくくりましょう
私たちの残りの人生で 最も深刻な影響をもたらす
問いからです
米中は 歴史の力に屈し 双方を大惨事に巻き込む戦争へ
向かってしまうのでしょうか？
もしくは共に生き抜く方法を探すため
共に21世紀のリーダーシップをとるために
又は習近平の言うように 新たな勢力構造を作るため
想像力や勇気を結集することが できるのでしょうか？
私はここ２年 この問題を熱心に
追究してきました
実際 関連する全ての政府の指導者たちと
話し合う機会を持ちました
北京 ワシントン ソウル 東京にある 政府のリーダーとです
そして芸術とビジネス双方の分野で活躍する 思想的指導者たちとも話し合いました
もっとお伝えできれば良かったのですが
良いニュースは 指導者たちが このトゥキディデスの力学と
それがもたらす危険性を
認識してきているということです
悪い話は 繰り返す歴史から抜け出す
良い計画が 誰にも無いということです
ですから 従来の状態の 思考の枠から抜け出した
アイデアが必要だと 私にははっきりと分かっています
本当に 異なるページや次元の発想が必要です
この思いが本日のTEDトークにつながり
私からの願いにつながっています
聴衆の皆さんの中には 朝起きて 自分たちの世界をどうしていくかだけでなく
あるべき世界を 創造していく方法についても考える
世界で最もクリエイティブな マインドを持った方が
多くいらっしゃいます
ですから期待しているのです この思いが浸透し 皆さんがじっくり考えた時
何人かが大胆な 実際面白いアイデアを思いつくと
そしてこの世界に変化をもたらすと
ただ忘れないでください もし思いついたとしても
それが最初ではない ということを
第二次世界大戦の直後に起きた話です
アメリカやヨーロッパ その他の地域から
政府機関だけでなく文化やビジネス界の 優秀な人たちで集まり
共に想像力を働かせました
そうやって想像し生み出したものが
新しい国際秩序です
それは覇権戦争の無い世界で さらに
過去に先例が無いほど繁栄した世界で
私たち全員が それぞれ生きられる秩序です
素晴らしい話です
興味深いことに この提案が出た当初 この結論に至った基礎となる考えの全てが
外国の政治組織に 考えが甘いだとか 非現実的だと評され
却下されたのでした
私のお気に入りはマーシャル・プランです
第二次世界大戦後 アメリカ人たちは疲弊していました
1000万人の軍人の動員を解き
急を要する国内の課題解決へ充てました
しかし 人々がヨーロッパの壊滅的状況や
ソビエト共産主義の攻撃性を 認識するようになると
アメリカは最終的に４年間毎年
GDPの1.5%に課税し
国の再建の足しになるよう ヨーロッパへ送金することを決めました
その対象には ドイツやイタリア
アメリカ人を殺した軍を持つ国々も 含まれていました
素晴らしいことです
この流れで国際連合も設立されました
素晴らしいことです
世界人権宣言も
世界銀行も
NATO（北大西洋条約機構）も
全て 平和と繁栄のための秩序に 必要な要素です
ですから 端的に言えば 私たちに必要なのはこれを繰り返すことです
そして思うに 今 私たちには歴史に学んだ
多くの想像力や創造力が必要です
最後に 哲学者のサンタヤーナ氏の 言葉を贈ります
「過去に学ばない者は
過ちを繰り返す」
ありがとうございます
（拍手）
Маған сөз орайын бергендеріңізге рақмет,
кәсіби өмірдегі әлемдік зор істі айтамын,
ол әрі маңызды халықаралық талас түйіні,
алда әлем көзбен көріп, бетпе-бет келеді.
Әңгіме, әрине, Қытайдың күшеюі туралы.
Ешқашан сонша көп халық түрлі жақта бірдей
осынша тез күшеймеген болатын.
Талас Қытай күшеюінің әсерінен боламақшы -
бұл жағдай АҚШ-тың абыржуын туғызады,
халықаралық тәртіпке әсер етеді,
АҚШ жобалаған және қорғайтын тәртіпке.
Тарихшы үшін кейінгі 100 жыл "АҚШ ғасыры".
Америкалықтар өз орнына әдеттеніп қалды,
әсіресе, дәреже тәртібіндегі үстем орнына.
Демек басқа мемлекет АҚШ-тан зор болып,
күшейіп кетсе, онда көп америкалықтар
америкалық мәртебеге шабуыл деп түсінеді.
Бұл қайшылықты перспективамен көру үшін
тарихи үлкен картаға қойып қарау керек.
Соңғы 500 жылда 16 оқиға болған екен,
үстем билікке күшейген билік қатер салған.
12-сі соғыспен аяқталыпты.
Қарашада 100 жыл бұрынғы соғысты тойлаймыз,
бәрін шарпыған сол соғысты тарихшылар
тың ұғыммен атады: "Дүниежүзілік соғыс".
Сөйтіп 11-ші күні сағат 11:00 болғанда,
1918 жылы 11 айда,
дүниежүзілік І соғыстың мылтық үні өшті,
бірақ 20 миллион кісіні жер құштырды.
Сіздер тәжірибелі тыңдармансыздар,
Қытай күшеюін жақсы білесіздер.
Мен Қытай күшеюінің әсеріне үңілмекпін.
оның АҚШ және халықаралық тәртіпке әсерін,
және соғыс пен бейбітшілік болашағына да.
Бірақ Гарвардта көп жыл дәріс оқып,
мына шеберлікті үйрендім, тыныстап алуға,
бәріміз бір парақта екеніміз анық болсын.
Мен жасайтын шеберлік "үзіліс" делінеді.
Студенттерге бірдей, шұғыл сұрақ қоямын.
Сынап көрейік. "Үзіліс", шұғыл сұрақ.
Сұрақ былай:
40 жыл бұрын, 1978, Қытай нарыққа беттеді.
Сол кезде, миллиард Қытайдың неше пайызы
күндігі 2 $ төмен, жан бағуға жанталасты?
Жорамалдайық: 25 пайызы?
50 пайызы?
75 пайызы?
90 пайызы?
Қалай ойлайсыздар?
90 пайыз.
10 кісінің 9ы, күндік кіріс 2 $ төмен еді.
2018, 40 жылдан кейін
Бұл сандар қалай өзгерді?
Сіздің пікіріңіз?
Қараңыз.
Бүгіндері сирек, 100-де 1 адам ғана.
ҚХР басшысының сөзіне сенсек, үш жылда
ең кедей бәлен млн адамды байытпақ,
деңгейі де жоғарылайды.
Біздің заманымызда бұл расында ғажап!
Сенудің өзі қиын.
Бірақ қатал шындықты ескермеу қиын.
Әлемдік бәсекеде осылай көрінген ұлт жоқ,
25 жылдың алдында
шұғыл шарықтап,
АҚШ-пен бәсекелесті, кей салада басып озды.
Бұл деген қазіргі әлемді сайысқа шақыру:
Қытайдың тоқтамастай көрінетін бұл күшеюі
бұлжымас АҚШ үстемдігіне қарай үдеп келіп,
тарихтағы жойқын соғыс туғызуы мүмкін.
Бұл сайысқа шақыруды түсінуге жәрдемі тиер
бір ұлы ойшылды сіздерге таныстырмақпын.
Мен соның ұлы идеясын ұсынбақпын,
әрі "ауыр зардап" мәселесін қараймын.
Бұл ұлы ойшыл - Фукидид.
Иә, оның аты ауызға сәл сыймайды,
кей адамға дыбыстау қиын келеді.
Кәне, айып көрейік, бір, екі, үш, бірге:
Фукидид.
Тағы бір рет: Фукидид.
Сонымен Фукидид кім өзі?
Тарих атасы әрі негізін қалаушы.
Тарих туралы тұңғыш рет кітап жазған.
"Пелопоннесс соғысы тарихы" делінеді.
2500 жыл бұрынғы Гректер соғысы туралы.
бүгін бірдеңе біле алмасаң да досыңа айтшы:
"Мен бір ұлы ойшылды білдім.
Оның атын да айта аламын: Фукидид."
Ежелгі Гректі ойрандаған бұл соғыс туралы
Фукидид керемет жазған:
"Афина күшейіп, Спартаның бұдан үрейленуі
осы соғысты сөзсіз етті."
Демек біреудің күшеюі
және өзгелерге ықпал ете бастауы
тәкаппарлықтың улы коктейлін жасайды.
Менмендік, тоңмойындық,
бұл аурулар ол екеуін соғыстырады.
Міне мынау маған үлкен ой салды:
"Фукидид қақпаны".
"Фукидид қақпаны" ұғымын мен ойлап таптым.
Ол Фукидид көрегендігін анық бейнелейді.
Фукидид қақпаны - қауіпті беталыс болып,
үстем билікке күшеюші билік қатер тудырып
бейне Афина секілді -
не 100 жыл бұрынғы Германия, бүгінгі Қытай,
солардың ықпал етуі, кезінде Спартаға,
100 жыл бұрын Ұлы Британияға, бүгін АҚШ-қа.
Генри Киссинджер айтқандай,
Фукидид қақпанының мәнін санаң игергенде,
бізге жаңа бір көзая сыйлап,
күнделікті оқиға, шу-шұрқаннан ары өтіп,
шынымен тегі не болып жатқанын түсінесің.
Сөйтіп, әлемдегі қазіргі зор мәселе мынау:
Тарихтың кешегі қадамына тағы ілесеміз бе?
Болмаса қиялды, жұрт пікірін біріктіріп,
және батылдықты да,
осы жауласуды тізгіндеу жолын тауып,
ешкім қаламайтын соғысты болдырмай,
бәрі білетін сол апаттың алдын аламыз ба?
Бұл түйіншекті тарқатуға уақыт беріңіздер.
Алда, тағы мынадай оқиғалар шыға келер:
Қытай былай істепті, АҚШ-тың жауабы былай.
Шындап не болғанын білуге мүмкіндігің бар,
әрі оны досыңа түсінідіріп бере аласың.
Кедейлік пирамидасы төңкерілгенін көрдік.
Қытай расында шарықтады.
Ақпа жұлдыздай тез.
Бұрынғы Чех президенті, В. Гавел айтыпты:
"Тым тез болды, таңырқауға еш үлгірмедік".
(күлкі)
Менің қалай таңырқағаным өзіме мәлім,
Кембриджде кеңсе терезесінен кейде көрем,
бұл көпірді, Чарльз өзеніне салынған.
Кеннеди мект. -Гарвард бизнес мект. арасы.
2012 ж. Массачусетс штаты жөндейтін болды.
Сөйтіп екі жыл кетті.
2014 ж. көпір бітпегені айтылды.
2015 ж. құрылысқа тағы бір жыл кетеді деді.
2016 ж. бұл жұмыс бітпегенін айтты.
Осы жұмыс қашан бітетінін айта алмадық.
Өткен жылы бітіпті, үш есе мол қаражатпен.
Пекинде осыған ұқсас көпірден өттім.
Саниуан көпірі деп аталады.
2015 ж. осы көпірді жаңарту жоспарланады.
Жол қозғалысы әдеттегіден екі есе көп еді.
Бұл жұмыстың орындалуы қанша уақыт алды?
2015, не айтасыз?
Жорамалдап көрелік. Иә, үш.
Қарайық.
(Күлкі)
Жауабы 43 сағат.
(Тыңдарман: Ойпырмай!)
(Күлкі)
Иә, Нью Йоркте бұлай болмас.
(Күлкі)
Тездіктің артында мақсаты анық басшы тұр,
және еңбекқор билік.
Аса амбициялы, өте белсенді басшы
халықарада ҚХР Си Цзиньпин дәурендеп тұр.
Ал ол өзі нені қалайтынын жасырмайды.
6 жыл бұрын президент болғанда айтты:
"мақсат - Қытайды тағы ұлы ету".
(Күлкі)
Трамптан бұрын ол осындай ұран көтерді.
Си нысанаға нақты уақыт белгіледі:
2025, 2035, 2049.
2025 жылы Қытай 10 жетекші технология базарында
толық үстемдікке қол жеткізбекші.
Олар машина жасау, робот техникасы,
жасанды интеллект, квантты есептеу.
2035 ж. ҚХР инновация жетекшісіне айналып,
әлемдік жоғары технологияны түгел игермек.
2049 ж. 100 жылдық мерейтой кезінде,
Қытай құрылғанына 100 жыл болғанда,
Қытай әлемде жеке-дара бірінші болмақ,
"соғысса болды жеңетін" армия құрмақ.
Бұл мақсаттар тым әсіре болып көрінсе де,
Қытай соның жолына түсті.
Осы мақсаттарға шын кірісті.
Дүние қалай тез өзгеріп жатқанын ойлайық.
30 жыл алдында,
Интернет (www) әлі жаратылмай тұрғанда,
кім Қытай күшеюінің әлемдік ықпалын сезді?
Шындығы, кезекте ол бірінші болып отыр.
Қытай зорайса, күшейсе, байыса,
Технологиясы барынша дамыса,
бұл АҚШ-тың орны мен орайына қарсы бомба.
Енді, қаны тасыған Америкалықтар үшін, -
мендей Солт. Каролиналық реднеки үшін -
осы әңгімеде қателік бары анық.
АҚШ әлемде бірінші, бұл біздің сеніміміз.
Бірақ, тағы: қатал шындықты елемеу қиын.
4 жыл бұрын, Сенатор Маккейн осыны Сенатта
Қарулы Күш Комитетінде растауымды сұрады.
Олар үшін мына суретті жасап көрсеттім.
Бұл АҚШ пен Қытайдың салыстырмасы.
Теңселгіште қарама-қарсы отырған баладай,
бұл олардың экономика шамасын айтады.
2004 ж. дейін, ҚХР экономикасы АҚШ жартысы.
2014ж. Қытайдың ЖІӨ АҚШ-пен теңесті.
Осы траекториямен 2024ж. бір есе үлкен.
Тектоникалық бұл өзгеріс ықпалы сезіледі.
Мысалы, қазіргі сауда қайшылығы.
Қытай негізгі Азиялық елдердің
бірінші сауда одақтасы.
Ол бізді Грек тарихшысына қайта оралтты.
Гарвардтың "Фукидид қақпаны файлында"
500 жылдағы 16 оқиға зерттелген,
яғни "күшейгені" "үстемі" үшін қауіпті.
Осындайдың 12-сі соғыспен аяқталған.
Трагедиясы сол, олардың мүлде аз сандысы,
аз санды батырлары ғана соғысты жақтаған.
Тарихта "күшеюші билік", не "үстем билік"
бастаған соғыс тым сирек.
Сонымен бұл қалай болғаны?
Соғысқа алдымен үшінші жақ арандатады,
бір жақ, не екіншісі жауап қайтарады,
бұл спиралды қозғалыс туғызып,
қаламаса да екеуін соғысуға мәжбүрлейді.
Жындылық ұқсағанымен, бұл солай.
Бұл деген өмір ғой.
Дүниежүзілік І соғысты алайық.
Осы істегі арандатушы
екінші деңгейлі тұлғаның өлтірілуі,
Эрцгерцог Франц Фердинандтың.
Содан Австро-Венгрия императоры
Сербияға ультиматум жіберді,
олар түрлі одақтастар тартты,
екі ай ішінде, тұтас Еуропа соғысқа енді.
Фукидид бүгін жерді бақылап отыр делік.
Ол не айтуы мүмкін?
Билікке лайық өзге тұлғаны ол таба ала ма?
Дональд Трамптан басқа?
(Күлкі)
Күшейген билікке Сиден шебер басшы бар ма?
Фукидид басын қаситыны анық.
Солтүстік Кореялық Кимнен провокаторлығы,
арандатуы озған тұлғаны таба алмайды.
Әркім өзіне бөлінген рөлді ойнайтын болар,
киелі кітапта да солай.
Сөйтіп аса өзекті мәселені қорытындылайық,
ол мәселе бүкіл кейінгі өміріміз үшін
аса ықпалды зардап туғызады.
Тарих күші АҚШ пен ҚХР-ды соғысқа әкеліп,
содан екі жақ та апатқа ұшырай ма?
Немесе біз зейініміз бен қуатымызды жинап,
бірлікте өмір сүру жолын табамыз ба?
ХХІғ. көшбасшылығын өзара бөлісеміз бе?
Си айтқан "тың билік байланысы" құрыла ма?
Бұл мәселе мені ізденіске жетелеп келеді,
кейінгі екі жыл бойы.
Ықпалды әр ел басшысымен сөйлесіп көрдім,
және биліктің ойын тыңдадым, -
Пекин, Вашингтон, Сеул, Токио -
Гуманитарлық - сауда ісі ақылшысымен де.
Оларға бәрін түсіндіре алсам еді.
Қуанарлығы, басшылар біртіндеп мән беруде,
Фукидидтік динамикаға,
және оның қаупіне.
Жаманы, ешкімде өнімді жоспар жоқ,
дағдылы тарихи жетектен шығаратын.
Демек сондай бір идеяларға анық мұқтажбыз,
ол дәстүрлі жағдай қалыбынан шыққан ой, -
иә, басқа кітап пен кеңістіктен туған ой,
сол мені TED-ке алып келді,
маған осындай ұсыныс айтқызды.
Бұл аудиторияда жаратымпаз жандар отыр,
ол таңертең тұра сала ойланады,
жай ғана әлем қалай басқарылуда деп емес,
болуы тиіс әлемді қалай жаратамыз деп.
Ойға шому мен толғанудан үміт күтемін,
кейбіреуің батыл идеяға, асау ойға иесің,
соны тапсақ, осы кеңістік өзгеше болады.
Іске кірісер болсаң, мен ескертемін,
бұл ешқашан бірінші рет емес.
Дүниежүзілік ІІ соғыстан соң не болып еді?
Америкалық, Еуропалық, т.б. ерекше топтар
билік арқылы, мәдениет және бизнес арқылы
коллектив қиял құдіретін жүзеге асырды.
Олар қиялдаған және жаратқан нәрсе
жаңа халықаралық тәртіп болатын,
ол әркім өзінше өмір сүру тәртібі еді,
соғыс алапатынан сақтана білді,
планета ешқашан бұлай өркендемеген еді.
Сондай бір таңғажайып әңгіме.
Қызық, сәтті болған бұл істің әр діңгегін
алғаш айтылғанда,
шетелдік дипломатия терістеген еді,
балалық және үйлесімсіз деп.
Маған Маршалл жоспары ұнайды.
ДЖ ІІ соғыстан соң АҚШ-та қалжырады.
10 млн кісілік қосын тарқатып жіберілді.
Олар аса шұғыл елдік арманға ден қойды.
Жұрт "Еуропа күйреуін" тамашалап жатқанда,
ал, СССР шапқыншылығын үдетіп жатқанда,
АҚШ ақыры ішкі салықты арттыруға келісті,
төрт жыл бойы әр жылы ЖІӨ-нің 1.5 % бөліп,
сол ақшаны Еуропаны қайта құруға жөнелтті,
арасында Германия мен Италия да бар,
Олардың армиясы Америкалықтарды өлтірген еді.
Керемет.
Сондай-ақ БҰҰ да құрылды.
Тамаша.
"Адам құқықтарының жалпыға ортақ деклара."
Дүниежүзілік банк.
НАТО. Міне солар
бейбіт өркендеу тәртібінің элементтері.
Қысқасы, тағы да солай істеуге тиіспіз.
Бізге енді қиял күші, жаратымпаздық керек,
тарихтан сабақ алып,
бейне философ Сантаяна ескерткендей:
"Соңында, тарихтан үйренбейтіндер ғана
тарих қайталанады деп қақсайды".
Рақмет.
(Қол шапалақтау)
여러분의 인생에서 가장 커다란 국제적 이슈에 대해
말하게 되어 감사드립니다.
가장 중요한 국제적 문제이기도 한데
세계가 직면하게 될 눈에 보이는 문제죠.
그 문제는 중국의 부상입니다.
과거에 결코 그렇게 많은 사람들이 지금까지 이렇게 빨리
다방면에 걸쳐 부상한 경우는 없었습니다.
문제는 중국 부상의 영향입니다.
미국과 국제 질서를 혼란스럽게 할텐데
미국이 해온 설계자와 수호자의 역할에 혼란을 줄 겁니다.
역사학자들은 지난 100년을 "미국의 세기"라 불러왔습니다.
미국인들은 모든 서열에서 최고를 차지하는 것에 익숙해졌습니다.
그래서 다른 나라가 미국에 견줄만 하거나 더 강대국일 수 있다는
어쩌면 더 강대국일 수 있다는 발상은
많은 미국인에게 그들의 입지를 공격하는 위협으로 다가옵니다.
이 경쟁을 바라보는 관점을
역사에 비추어 보면 훨씬 효과적입니다.
지난 500년의 역사는 지배 세력을 대체하려고 하는
신흥 세력의 위협을 16번이나 목격했습니다.
그 중 12번은 전쟁으로 끝이 났죠.
11월에 전쟁 최후의 날 100주년 기념을 위해 모두 중단할텐데
그것이 너무나 포괄적이어서
역사학자들은 세계 전쟁이라는 완전히 새로운 범주를 만들어야 했습니다.
11일 11시
1918년 11월에
제1차 세계 대전의 총성은 멈췄지만
2천만 명의 사람들이 죽었습니다.
여러분은 교양있는 청중이시니
그래서 중국의 발전에 많은 것을 알고 계시겠죠.
그래서 저는 중국의 부상이
미국과 국제질서와 전쟁과 평화에 대한 전망에 주는
영향에 집중해 말하겠습니다.
하버드대학교에서 수년 간 강의를 해오면서
저는 때때로 짧은 휴식이 효과적임을 배웠습니다.
우리가 서로 같은 것을 이해하는지 확인하기 위해서 말이죠.
저는 이 방법을 타임 아웃이라고 부릅니다.
그리고 학생들에게 질문을 하는데 물론 성적에 안 들어가요.
한번 해보죠, 타임 아웃. 퀴즈 나갑니다.
질문입니다.
40년 전인 1978년 중국이 개혁개방정책을 시행합니다.
그때, 10억 인구 중 몇 퍼센트가
하루에 2달러가 안되는 돈으로 연명하려고 몸부림쳤을까요?
한번 맞춰보세요. 25%?
50?
75?
90입니다.
어떻게 생각하시나요?
90%입니다.
10명 중 9명이 하루에 2달러 미만으로 연명했습니다.
40년 후인 2018년인 지금은 어떨까요?
어떻게 바뀌었을까요?
몇 퍼센트라 생각합니까?
보시죠.
1%가 채 안됩니다.
그리고 중국 주석은 그 수천만 명이
3년 안에 그 1%를 벗어날 것이라고 발표했습니다.
.
우리의 일생동안 볼 기적입니다.
믿기 어렵죠.
그리고 이런 사실은 더더욱 무시하기도 힘들죠.
25년 전, 세계 정상 어디에도 있지 않았던
한 나라가 나타났습니다.
어떤 부분에서는 더 강력한 미국의 라이벌로 말이죠.
앞으로 세계를 바꿀 이 도전은
멈추지 않고 부상하는 중국이
부동의 세계 정상인 미국을 쫓아가는
역사에서 가장 커다란 충돌이 될 것입니다.
이 복잡한 상황 이해를 돕기 위해
여러분께 위대한 사상가 한 분을 소개 시켜드리겠습니다.
그리고 중요한 생각을 제시하고
가장 중요한 질문을 던질 겁니다.
그 사상가는 투키디데스입니다.
이름이 어렵죠.
그래서 어떤 사람들은 제대로 발음을 못하기도 하죠.
한번 발음해볼까요? 하나, 둘, 셋, 다같이
투키디데스.
한번 더. 투키디데스.
그래서 투키디데스가 뭐하는 사람이었을까요?
그는 역사의 아버지이자 역사를 만든 사람입니다.
그는 최초로 역사책을 썼죠.
"펠로폰네소스 전쟁사" 입니다.
2500년 전에 그리스에서 일어난 전쟁에 대한 책입니다.
오늘 바쁘시지 않으면 친구들에게 트위터 메세지를 보내보세요.
"위대한 사상가를 알게 되었는데
바로 투키디데스라고 발음도 할 수 있어."
투키디데스는 고대 그리스를 무너뜨린
펠로폰네소스 전쟁에 대해 이런 유명한 말을 했습니다.
" 아테네의 부상과 스파르타에 주입된 공포가
펠로폰네소스 전쟁을 일으켰다."
그러니까 한 나라의 부상과
다른 나라의 반응이
자만, 오만, 불안의 강한 복합체를 만들어서
둘이 전쟁을 하게 만듭니다.
그래서 아이디어가 떠올랐는데
투키디데스의 함정입니다.
"투키디데스의 함정"은 제가 몇 년 전에 만든 용어인데
투키디데스의 통찰을 생생하게 하는 겁니다.
투키디데스의 함정은 신흥세력이 지배세력을
교체하려고 위협할 때 생기는 위험한 현상입니다.
아테네처럼
또는 100년 전 독일이나 오늘날 중국과
스파르타에 미치는 그 영향
또는 100년 전 영국이나 오늘날 미국이죠.
헨리 키신저가 말했듯이
투키디데스의 함정을 머릿속에 넣고 나면
세상이 실제로 어떻게 돌아가는지
하루의 소식과 중요하지 않은 이야기를 꿰뚫어볼 수 있게 도와주는
시각을 만들어줄 겁니다.
오늘날 세상의 가장 중대한 질문은
우리는 역사를 되풀이할 것인가?
아니면 상상력과 상식의 조합과
용기로
이런 경쟁을 관리할 방법을 찾아
아무도 원치 않는 전쟁과
모두가 아는 대참사가 될 전쟁이 없게 할까요?
이것을 설명하게 5분만 주시면
오늘 오후에 새로운 뉴스가 나와서
중국이 뭘 했다 혹은 미국이 어떻게 대응했다고 하면
여러분은 상황을 더 잘 이해하고
친구들에게 설명도 할 수 있을 거예요.
좀 전에 중국의 빈곤 피라미드가 뒤집히는 걸 보았듯이,
중국은 실제로 부상했습니다.
급부상이죠.
제 생각에 바츨라프 하벨 전 체코 대통령의 표현이 적절한 것 같습니다.
"이 모든 게 너무 갑작스레 일어나서 놀랄 시간도 없다."고 말했죠.
(웃음)
제가 얼만큼 놀라야 하는지 상기시키기 위해
가끔 케임브리지에 있는 사무실 창문에서
챨스 강을 가로지르는 다리를 봅니다.
케네디 스쿨과 하버드 경영대학원 사이에 있죠.
2012년에 메사추세츠 주는 이 다리를 보수하겠다고 발표했죠.
2년이 걸릴 거라고 했죠.
2014년에 아직 완공되지 않았다고 했습니다.
2015년에 1년 더 걸릴 거라고 했습니다.
2016년에도 아직도 완공되지 않았고
언제 완공되는지 말하지 않겠습니다.
드디어 2017년에 완공이 되었는데 재정의 세 배를 초과했습니다.
이제 지난 달 제가 베이징에서 지나간 비슷한 다리와 비교해봅시다.
싼위안 다리라고 합니다.
중국은 2015년에 그 다리를 보수할 것이라고 했습니다.
사실 싼위안 다리는 차선이 두 배 많습니다.
중국이 이 프로젝트를 마치는데 얼마나 걸렸을까요?
2015년부터, 어떨 것 같나요?
한번 맞춰보세요. 3년 나왔네요.
한번 봅시다.
(웃음)
정답은 43시간입니다.
(청중: 탄성)
(웃음)
물론 뉴욕에서 절대 일어날 수 없는 일이죠.
(웃음)
빠른 속도 뒤에는 목적 중심의 리더와
일하는 정부가 있습니다.
국제 사회에서 가장 야심차고 가장 유능한 리더는
시진핑 중국 주석입니다.
그는 원하는 것에 비밀이 없습니다.
그가 6년 전 중국 주석이 되었을 때
그의 목표는 중국을 다시 강대국으로 만드는 것이었습니다.
(웃음)
시진핑은 도널드 트럼프 이전부터 이 슬로건을 내걸었습니다.
목적을 달성하기 위해, 시진핑은 구체적인 날짜와 목표를 발표했습니다.
2025년, 2035년, 2049년.
2025년까지 중국은 주요 시장에서
10가지 주요 미래기술에 지배력을 가지려 하는데
무인자동차, 로봇, 인공지능, 양자 컴퓨터를 포함합니다.
2035년까지 모든 첨단 기술에서 혁신적인 리더가 되겠다고 합니다.
중화인민공화국 건국 100주년인 2049년까지
중국은 확실한 패권국가가 되려 합니다.
시진핑이 "Fight and Win"이라고 하는 군대를 포함해서 말이죠.
이것은 대담한 목표지만 보시다시피
중국은 이 목표를 향해 잘 가고 있는 중이죠.
세상이 얼마나 빨리 변하는지 인지하고 있어야 합니다.
30년 전에는
인터넷이 발명되지도 않았습니다.
중국의 부상의 영향을 과연 누가 가장 직접적으로 느낄까요?
당연히, 현재의 패권국가입니다.
중국이 더 커지고, 강해지고, 부유해지고,
기술력이 발달할수록
미국의 위치와 특권과 충돌할 수 밖에 없습니다.
정열이 넘치고, 특히 저처럼 완고한 미국인에게
제가 노스캐롤라이나 출신입니다.
이 상황은 뭔가 잘못되었습니다.
USA는 세계 1위를 뜻하고 그게 바로 우리 정체성이죠.
다시 말하지만, 엄연한 사실은 무시하기 힘듭니다.
4년 전에, 존 맥케인 상원의원이
이 상황을 상원 군사위원회에 증언하라고 부탁했습니다.
그래서 지금 여러분이 보는 차트를 만들었습니다.
미국과 중국을 비유하기를
놀이터 시소 끝에서 놀고 있는 아이로 생각하고
각각 경제의 크기를 상징합니다.
최근 2004년에 중국은 미국의 절반이었습니다.
2014년까지 중국은 미국의 GDP를 따라잡았습니다.
이 속도면, 2024년에는 미국의 1.5배가 될 겁니다.
세계 어디에서든 이 구조 변화의 결과를 느낄 수 있습니다.
예를 들어, 현재 무역 갈등에서
중국은 이미 주요 아시아국가들의 무역 상대국 1위를 차지했습니다.
그리스 역사가를 다시 생각하게 됩니다.
하버드의 "투키디데스의 함정 사건 파일"은
지난 500년간의 역사를 되짚고, 기존 세력을 대체하려고 하는
신흥 세력의 경우를 16번이나 찾았습니다.
12번은 전쟁으로 끝이 났죠.
여기서 비극은 두 세력이 원해서
전쟁을 일으킨 경우가 거의 없다는 점입니다.
신흥 세력이나 지배 세력이 전쟁을 일으킨 경우는 거의 없습니다.
그럼 어떻게 이게 될까요?
바로 제3자의 도발입니다.
지배세력이나 신흥세력을 반응하게 만들고,
악순환을 만들어내서
둘을 원치 않는 일로 끌고갑니다.
말도 안되는 것 같지만 사실입니다.
세상 만사가 다 그렇죠.
1차 대전을 생각해보세요.
이 전쟁의 촉진제는
프란츠 페르디난트 대공이라는 2인자 암살이었는데
오스트리아-헝가리안 황제가
세르비아에 최후통첩을 하게 되었고
많은 동맹국을 끌어들였습니다.
두 달 안에 유럽 전체가 전쟁을 치르게 되었습니다.
그럼 오늘날 투키디데스가 지구를 지켜보고 있다고 상상해 봅시다.
뭐라고 말할 것 같나요?
과연 지배세력에 더 알맞은 지도자를 발견할 수 있을까요?
도널드 트럼프 대통령보다?
(웃음)
아니면 시진핑 주석보다 신흥 세력에 더 알맞은 사람을?
아마 그는 머리를 긁적이며
북한의 김정은 위원장보다 더 화려한
선동가를 생각해내지 못할 거라고 할 겁니다.
세 사람 모두 각자가 맡은 바가 확실해 보이고
그렇게 행동합니다.
그럼 우리는 다시 가장 중요한 질문으로 돌아오죠.
그 질문은 남은 우리의 인생에 가장 중요한 영향을 미칠 것입니다.
미국인과 중국인이 과연 서로에게 비극적인
전쟁을 만들 역사를 가만히 놔둘까요?
아니면 상상력과 용기를 모아
같이 살아갈 방법을 찾아
21세기의 권력을 나누거나
아니면 시진핑 주석이 말했듯이 신형대국관계를 만들어낼까요?
이것이 제가 지난 2년 동안 열정적으로 조사해온 문제입니다.
실제로 저는 관련된 국가의 리더들과
말하고 들을 수 있는 기회가 있었습니다.
베이징, 워싱턴, 서울, 도쿄.
또한 선구적인 리더들과 인문과 사업 측면에서 얘기했습니다.
알려드릴 게 더 있으면 좋겠습니다.
다행히 리더들이 이 투키디데스의 문제와
이것이 갖고 있는 위험성에 대해
점점 더 의식하고 있습니다.
나쁜 소식은 아무도 역사를 되풀이하지 않을
실현 가능한 계획을 갖고 있지 않습니다.
그래서 전통적인 그래프 틀에서 벗어난 새로운 생각이 필요한 게 학실합니다.
정말로 다른 방면이나 다른 차원의 생각이요.
그래서 제가 오늘 TED에 나와
여러분께 부탁하는 겁니다.
여러분은 세상에서 가장 창의적인 분들로
아침에 일어나 생각하길
세상을 어떻게 다루어야 할지 생각할 뿐만 아니라
어떤 세상이 되어야 하는지 창조하는 분들이죠.
그래서 저는 여러분이 이 문제를 이해하고 되돌아 봤을 때
누군가는 세상을 바꿀 대담하고 공격적인 생각을 갖고
세상을 다르게 만들 것이라고 바랍니다.
그리고 여러분이 그렇다면
이게 처음이 아닐 거라고 말씀드리고 싶네요.
제2차 세계대전이 끝난 직후, 어떤 일이 있었는지 말해드리죠.
뛰어난 미국인, 유럽인, 다른 나라 사람들이 모였는데
정부만이 아니라 문화와 기업의 세계에서 모여
함께 상상력이 넘치는 일을 했습니다.
그들이 고안하고 만들어낸 것은
새로운 국제 질서였습니다.
여러분과 저 모두가 삶을 살아가도록 만는 질서로
권력의 전쟁이 없이
세상에 전에 없던 번영을 누리도록 말입니다.
놀라운 일입니다.
흥미롭게도 그런 결과를 만들어낸 모든 방안들을
처음 제안했을 때는
외교정책 기득권 세력이 거부했습니다.
순진하거나 비현실적이라고 했죠.
제가 가장 좋아하는 건 마셜 플랜입니다.
2차 대전 이후 미국은 매우 지쳤습니다.
그들은 천만 명의 군대를 해산시켰고
급한 국내의 문제에 집중했습니다.
유럽에 얼마나 황폐해졌는지 알게 되고
소비에트 공산주의가 얼마나 공격적인지 알아가자
미국인은 마침내 스스로 세금을 떼서
4년 동안 매년 GDP의 1.5%를
유럽 국가 재건을 위해 보냈습니다.
독일과 이탈리아도 포함됐는데
그 군대가 미국인들을 죽였는데도요.
놀랍습니다.
마셜 플랜은 UN을 만들기도 했죠.
놀랍습니다.
세계 인권 선언.
세계은행.
NATO(북대서양 조약 기구).
모두 평화와 번영을 위한 것이죠.
한마디로, 우리가 할 일은 다시 해보자는 겁니다.
그리고 우리에게 필요한 건 역사를 통한 상상력과 창의력의 급증입니다.
철학자 산타야나가 말했듯이
과거를 기억하지 않는 이들이
결국 과거를 반복하기 마련입니다.
감사합니다.
(박수)
Ви благодарам за можноста да зборувам
за најголемата меѓународна приказна во вашиот професионален живот
која исто така е и најважниот меѓународен предизвик
со кој светот ќе се соочи во догледно време.
Приказната е за подемот на Кина.
Никогаш порано еден толку броен народ не се има издигнато толку брзо
и во толку различни области.
Предизвикот е влијанието на подемот на Кина-
збунетоста која ја предизвикува кај САД
и меѓународниот ред,
за кој САД беа основните градители и чувари.
Последните 100 години историчарите ги нарекуваат „Американски Век“
Американците беа навиканти на своето место
на врвот на секоја ранг листа.
Па, замислата некоја друга држава
да биде исто толку голема и силна како САД, дури и поголема,
многу Американци ја доживуваат како закана по својот идентитет.
За да го разбереме ова ривалство,
добро е да го сместиме во една поширока историска рамка.
Во последните 500 години видовме 16 случаи
во кои растечките сили го загрозуваа редот на владеачките сили.
Дванаесет од нив предизвикаа војни.
Во ноември ќе одбележиме 100 годишнина
од последните денови на војната која станаа толку сеопфатна
што ги натера историчарите да создадат нов термин: светска војна.
На 11-от час од 11-от ден
на 11-от месец во 1918 год.
оружјето на Првата Светска Војна стивна
но 20 милиони луѓе беа мртви.
Знам дека сте публика со добри познавања,
знаете за подемот на Кина.
Затоа ќе се задржам на влијанието на подемот на Кина
врз САД, на меѓународниот ред
и на можностите за војна и мир.
Предавав на Харвард долги години
и сфатив дека од време на време треба да подзастанеме
за да видиме дали сме на иста фрекфенција.
Јас тоа го правев така што ќе свикав тајмаут
и ќе им дадев на студентите брз тест, без оцени, се разбира.
Ајде да пробаме. Тајмаут, брз тест.
Прашање:
пред 40 години, т.е. во 1978 г. Кина започнува да продира на пазарот.
Во тоа време, колкав процент од 1-та милијарда жители на Кина
се бореле да преживеат со помалку од 2 долари на ден?
Погодете-25 проценти?
50 проценти?
75?
90.
Што мислите?
90.
Девет од 10 луѓе со помалку од 2 долари на ден.
2018, 40 години подоцна.
Кои се броевите?
Што велите?
Погледнете.
Денес, помалку од еден на 100.
Претседателот на Кина ветува дека во наредните 3 години,
и последните 10-ина милиони ќе го надминат
прагот на сиромаштија.
Тоа е чудо.
Тешко е да се поверува.
Но уште потешко e да не се забележи.
Нација која не учествувала на ниту еден меѓународен натпревар
пред 25 години,
наеднаш воскресна,
стана противник, дури и ги надмина САД во некои области.
Еве го предизвикот што ќе го одбележи нашето време:
очигледно незапирливиот подем на Кина
кој забрзано се стреми кон неприкосновеното владеење на САД
со движење кое може да прерасне во најграндиозен судир во историјата.
За да го разбереме овој предизвик,
ќе ви претставам еден голем мислител,
ќе ви претставам една голема идеја,
и ќе го поставам најочекуваното прашање.
Големиот мислител е Тукидид.
Знам, тешко име,
некои не можат ни да го изговорат.
Па ајде да го изговориме сите заедно:
Тукидид.
Уште еднаш: Тукидид
Значи, кој бил Тукидид?
Тој беше таткото и основачот на историјата.
Тој ја напишал првата историска книга,
насловена „Историјата на Пелопонеските војни“,
за војната во Грција, пред 2500 години.
Денес, ако не друго, можете да пратите твит на пријател:
„Се запознав со еден голем мислител.
Дури можам и името да го изговорам: Тукидид.“
Значи, за ова војна која ја уништа античка Грција,
Тукидид има изјавено:
„ Подемот на Атина и стравот предизвикан кај Спарта
ја создаде неизбежната војна.“
Значи, подемот на едната
и реакцијата на другата
создадоа отровен спој од гордост,
арогантност и параноја
што ги доведе двете страни до војна.
Стигнуваме до една голема идеја:
Замката на Тукидид.
„Замката на Тукидид“ е термин кој го создадов пред неколку години,
за да го појаснам видувањето на Тукидид.
Замката на Тукидид е опасната динамичност која се појавува
кога една сила во подем ја загрозува владеачката сила,
како Атина-
или Германија пред 100 години, или Кина денес
и нивното влијание врз Спарта,
или В. Британија пред 100 години, или САД денес.
Како што рекол Хенри Кисинџер,
кога ја имаме во главата идејата или концептот на Тукидид,
веднаш можеме да се соочиме
со дневните вести и збиднувања
и можеме да разбереме што всушност се случува.
Сега, најочекуваното прашање во врска со светот денес:
Дали ќе ги следиме стапките на историјата?
Или ќе нѐ водат фантазијата, здравиот разум
и храброста
за да најдеме начин да се справиме со ова ривалство
без војна која никој не ја посакува,
зашто знаеме дека би била уништувачка.
Дајте ми пет минути да го објаснам ова,
и потоа, кога подоцна ќе ја чуете следната вест
за тоа што прави Кина и како САД реагира на тоа,
ќе можете подобро да разберете што се случува навистина,
дури ќе можете и да им објасните на пријателите.
Видовме како пирамидата на сиромаштијата застана на глава,
како Кина се воздигна,
со молскавична брзина.
Поранешниот чешки претседател В.Хавел, најдобро го објасни:
„Сето тоа се случи толку брзо што дури немамве време да се изненадиме.“
(Смеа)
За да се потсетам себеси колку треба да бидам изненаден,
повремено погледнувам низ прозорецот од мојата канцеларија во Кембриџ
на мостот на реката Чарлс,
помеѓу училиштето Кенеди и Бизнис школата на Харвард.
Во 2012 -та државата Масачусетс вети дека ќе го реновира мостот
и дека ќе заврши за 2 години.
Во 2014-та рекоа дека не е готов.
Во 2015-та изјавија дека ќе потрае уште една година.
Во 2016-та рекоа не е готов
и дека нема да соопштат кога ќе биде завршен.
Конечно, минатата година завршија - 3 год подолго од предвиденото.
Споредете го тоа со сличен мост низ кој поминав во Пекинг минатиот месец.
Тоа е мостот Санјуан.
Во 2015 Кинезите одлучија да го реновираат мостот.
Имаше двапати повеќе сообраќајни ленти.
Колку време им требаше да го завршат проектот?
2015-та. Што мислите?
Погодете! Добро, 3 години.
Погледнете.
(Смеа)
Одговорот е 43 часа.
(Публика: Навистина????)
(Смеа)
Се разбира, тоа не може да се случи во Њујорк.
(Смеа)
Зад ова извршена задача стои лидер со јасни цели
и влада која работи.
Најамбициозниот и најкомпетентниот лидер
на меѓународната сцена денес е кинескиот претседател Ши Џинпинг.
Нема ништо тајно околу тоа што сака да постигне.
Кога стана претседател пред 6 години, тој изјави дека
неговата цел е да ја направи Кина повторно голема,
(Смеа)
слоган кој го создал долго време пред Трамп да го присвои.
За таа цел, Ши Џинпинг истакна специфични мерки за специфични датуми:
2025-та, 2035-та, 2049-та.
До 2025-та Кина ќе прерасне во доминантна сила
на главните пазари за 10 водечки технологии
вклучувајќи автоматски возила,роботи,
вештачка интелигенција и квантни компјутери.
До 2035-та Кина ќе биде лидер во иновации
на сите напредни технологии.
До 2049-та, на 100 годишнината
од основањето на Народна Република Кина,
Кина ќе биде несомнено број еден,
заедно со армијата „Бори се и победи“, како што вели Ши Џинпинг.
Овие се одважни цели, но како што гледате,
Кина е на својот пат
кон остварување на целите.
Треба да запамтиме колку брзо се менува светот.
Пред 30 години,
светската пајажина (www) не беше уште откриена.
Кој најмногу го чувствува влијанието од подемот на Кина?
Очигледно сегашниот број еден.
Со тоа што Кина станува поголема и побогата,
технолошки поусовршена,таа неизбежно
ќе се судри со американската позиција и нејзините исклучителни права.
Сега, за жестоките Американци-
особено за тврдокорните Американци како мене, јас сум од Северна Каролина-
нешто не е во ред тука.
САД значат број еден, тоа сме ние.
Но,пак да повторам:суровата вистина не можеме да ја игнорираме.
Пред 4 год. сенаторот Мек Кејн ме замоли да посведочам за ова
пред Комитетот на Сенатот на Вооружените Сили.
Подготвив за нив приказ, кој го гледате.
Во приказот САД и Кина се споредени
со деца на спротивни страни на нишалка во игралиште,
секое претставувајќи ја големината на нивната економија.
До крајот на 2004-та Кина беше половина од нас.
До 2014-та нивниот БДП беше еднаков на нашиот.
Со сегашниот тек, до 2024-та ќе биде за половина поголем.
Последиците од оваа тектонска промена ќе се почувствуваат насекаде.
На пример, во сегашниот трговски судир,
Кина е веќе партнер број еден во трговија
од сите поголеми азиски земји.
Да се вратиме на грчкиот историчар.
Проектот на Харвард „Замката на Тукидид“, опфаќа 500 години историја
и откриени се 16 случаи во кои силите во подем
им се заканиле на владеачките сили.
12 од нив завршиле со војна.
Трагедијата е што кај сите случаи
и двете страни сакале војна;
војните биле иницирани од владеачката сила
или од силата во подем.
Како функционира тоа?
Се случува провокација од трета страна
која ја тера едната или другата страна да реагира,
и се преплетуваат меѓусебе
одејќи во правец кој не е нивен избор.
Лудо звучи, ама така е.
Но, таков е животот.
Сетете се на Првата Светска Војна.
Провокацијата тогаш
беше атентат врз субјект од второстепено значење.
Принцот Франц Фердинанд,
што го натера тогашниот Автро-Унгарски владетел
да достави ултиматум на Србија,
и ги вовлече разните сојузници
во Европа, за два месеци во војна.
Замислете Тукидид да ја гледа планетата денес.
Што би рекол?
Ќе најде посоодветен лидер од Доналд Трамп
за водач на владеачка сила?
(Смеа)
Или поприкладен лидер за сила во подем од Ши Џинпинг?
Би се почешал по глава
и со сигурност би рекол дека нема поколиретен провокатор
од лидерот на Северна Kореја, Ким Џонг-Ун.
Секој од нив е предодреден да ја одигра својата улога
според прописите.
Конечно, ќе завршиме со најочекуваното прашање,
прашање кое ќе има најтешки последици
до крајот на нашите животи.
Ќе дозволат Американците и Кинезите историските сили да нѐ одведат во војна
која ќе биде катастрофална за обете страни?
Или ќе ги здружиме храброста и фантазијата
за да најдеме начин да преживееме заедно,
да споделуваме лидерство во 21-от век,
или,како Ши Џинпинг вели да создадеме нова форма на односи на моќните сили?
Ова е прашањето со кое се занимавам со страст
последните 12 години.
Имав можности да зборувам и да слушам
лидери од сите релевантни влади-
Пекинг, Вашингтон, Сеул, Токио-
и со лидери мислители од рангот на уметноста и бизнисот.
Би сакал повеќе да ви кажам.
Добрата вест е тоа што лидерите сѐ повеќе се свесни
за динамиката на Тукидид
и за опасностите од неа.
Лошата вест е што никој нема оддржлив план,
како да се избегнат историските случувања.
Јасно ми е дека ни требаат идеи
надвор од вообичаените конвенционалните шеми-
од друга страна, од друго место.
Тоа е причината што дојдов на ТЕД
и што ме тера да упатам молба.
Во оваа публика има многу креативни умови,
станувате наутро и размислувате
не само за тоа како да го управувате светот кој го имаме
туку како да создадете свет каков што сакаме.
Се надевам откако ова ќе ви легне и ќе размислите,
некои од вас ќе имаат смели идеи, всушност дрски идеи
кои ќе направат промени таму каде што сме.
Само да ве потсетам, ако ги имате,
нема да биде првпат.
Да ве потсетам што се случи веднаш по Втората Светска Војна.
Една значителна група Американци, Европејци и други,
не само луѓе од владата туку и од областа на уметноста и бизнисот,
во зедништво осмислија една колективна замисла.
Тие замислија и создадоа
еден нов меѓународен поредок,
поредок кој ни дозволува на сите да го живееме сопствениот живот
без војни на големите сили
и со напредок кој досега не е виден на планетава.
Исклучителна приказна.
Интересно е што секој столб од овој проект кој ги даде тие резултати,
кога првпат беше прикажан,
светските политички влади го одбија
велејќи дека е наивен и нереален.
Мојот омилен е Маршаловиот план.
По Втората Светска Војна, Американците беа истоштени.
Имаа демобилизирано 10 милиони трупи,
беа фокусирани на домашните, неодложни планови.
Но,кога луѓето почнаа да согледуваат колку е уништена Европа
и колку агресивен е комунизмот во Русија,
Американците одлучија да се оданочат:
еден и пол процент од БДП годишно во траење од 4 години
и парите да се испраќаат на Европа за да се помогне во обновување на земјите,
вклучувајчи ги Германија и Италија
чии трупи убивале Американци.
Неверојатно!
Така се создадоа Обединетите Нации.
Неверојатно!
Универзалната декларација за човековите права.
Светската Банка.
Нато.
Сите овие се деловите на поредокот за мир и напредок.
Значи,треба повторно да го направиме тоа што еднаш го направивме.
Сега ни е потребен нов бран, нова замисла и креативност
поткрепени од минатото,
бидејќи, како што нѐ потсетува фолозофот Сантајана,
на крај, само оние кои одбиваат да ја учат историјата
се проколнати да ја повторуваат.
Ви благодарам!
(Аплауз)
Agradeço a oportunidade que me deram de falar
sobre a maior história internacional da nossa vida profissional
que é também o problema internacional mais importante
que o mundo vai enfrentar tanto quanto podemos ver.
A história, claro, é a ascensão da China.
Nunca tantas pessoas se ergueram tanto e tão depressa,
em tantas dimensões diferentes.
O problema é o impacto da ascensão da China,
a confusão que isso irá causar nos EUA
e na ordem internacional
de que os EUA têm sido o principal arquiteto e guardião.
Os últimos 100 anos são aquilo a que os historiadores chamam
o "século americano".
Os norte-americanos habituaram-se ao seu lugar
no topo de toda a ordem hierárquica.
Então, a ideia de outro país
que pode ser tão grande e tão forte como os EUA — ou maior —
atinge muitos norte-americanos como um ataque ao que eles são.
Para melhor perceber o que vemos hoje nessa rivalidade,
é útil situar isso no âmbito maior da História.
Os últimos 500 anos viram 16 casos
em que um poder crescente ameaçou substituir um poder dominante.
Doze deles acabaram em guerra.
Em novembro, faremos uma pausa para comemorar o 100.º aniversário
do último dia de uma guerra que se tornou tão abrangente
que exigiu que os historiadores criassem uma categoria totalmente nova:
a guerra mundial.
Na 11.ª hora do 11.º dia
do 11.º mês em 1918,
calaram-se as espingardas da I Guerra Mundial
mas 20 milhões de pessoas jaziam mortas.
Sei que esta é uma audiência sofisticada,
por isso, conhecem a ascensão da China.
Portanto, vou-me concentrar no impacto da ascensão da China
sobre os EUA, sobre a ordem internacional
e sobre as perspetivas de guerra e de paz.
Mas, como ensinei em Harvard durante muitos anos,
aprendi que, de tempos em tempos, é útil fazer uma breve pausa,
só para garantir que estamos todos na mesma onda.
Faço isto numa coisa a que chamo um intervalo.
Dou aos alunos um teste surpresa, sem classificação, claro.
Portanto, vamos experimentar: Intervalo, teste surpresa.
Pergunta:
Há 40 anos, em 1978, a China inicia a sua marcha para o mercado.
Nessa altura, qual a percentagem dos mil milhões de cidadãos chineses
que estavam a lutar para sobreviver com menos de dois dólares por dia?
Imaginem, 25% ?
Cinquenta por cento?
Setenta e cinco por cento?
Noventa por cento?
O que é que acham?
Noventa por cento.
Nove em cada dez, com menos de dois dólares por dia.
Agora, em 2018, 40 anos depois,
quais são os números?
O que é que acham?
Vejam.
Menos do que 1%, atualmente.
O presidente da China prometeu que, dentro de três anos,
as últimas dezenas de milhões
ultrapassarão o limiar da pobreza.
É um milagre que ocorre durante a nossa vida.
É difícil acreditar.
Mas os factos nus e crus ainda são mais difíceis de ignorar.
Uma nação que nem sequer aparecia em nenhuma mesa da liga internacional
há 25 anos,
evoluiu até rivalizar com os EUA
e, nalgumas áreas, até os ultrapassou.
É este o problema que modelará o nosso mundo:
uma China aparentemente imparável,
que acelera na direção de uns EUA, dominante e aparentemente imóvel,
numa corrida para o que poderá ser a maior colisão da História.
Para ajudar a compreender melhor este problema,
vou apresentar-vos um grande pensador,
vou apresentar-vos uma grande ideia
e vou fazer a pergunta mais consequente.
O grande pensador é Tucídides.
Sei que este nome é impronunciável
e algumas pessoas terão dificuldade em pronunciá-lo.
Vamos lá tentar: dois, três, todos juntos:
Tucídides.
Mais uma vez: Tucídides.
Quem era Tucídides?
Foi o pai e o fundador da História.
Escreveu o primeiro livro de História.
Intitula-se "A História das Guerras do Peloponeso",
sobre as guerras na Grécia, há 2500 anos.
Pelo menos hoje, poderão enviar um "tweet" aos vossos amigos:
"Conheci um grande pensador.
"E até consigo pronunciar o nome dele: Tucídides".
Quanto a essas guerras que destruíram a Grécia clássica,
Tucídides escreveu:
"Foi a ascensão de Atenas e o medo que instilou em Esparta
"que tornaram inevitável a guerra".
Portanto, a ascensão de uma e a reação da outra
criaram um "cocktail" tóxico de orgulho,
de arrogância, de paranoia,
que arrastaram ambos para a guerra.
O que me deu a grande ideia:
a Ratoeira de Tucídides.
A "Ratoeira de Tucídides" é um termo que eu inventei há uns anos
para ressuscitar a visão de Tucídides.
A Ratoeira de Tucídides é a dinâmica perigosa que ocorre
quando uma potência em ascensão ameaça substituir uma potência dominante,
como Atenas
— ou a Alemanha, há 100 anos, ou a China de hoje —
e o seu impacto em Esparta
— ou na Grã-Bretanha, há 100 anos ou os EUA atualmente.
Como disse Henry Kissinger,
quando metemos na cabeça este conceito da Ratoeira de Tucídides,
ele fornece uma lente
que nos ajuda a ver as notícias e o ruído do dia
para compreender o que se passa hoje.
A pergunta mais consequente sobre o nosso mundo de hoje é:
Vamos seguir as pisadas da História?
Ou: "Através de uma mistura de imaginação e senso comum,
"e de coragem,
"poderemos encontrar uma forma de gerir esta rivalidade
"sem uma guerra que ninguém quer
"e que todos sabem que seria uma catástrofe?"
Deem-me cinco minutos para desembrulhar isto
e, logo à tarde, quando aparecer a próxima notícia
sobre a China a fazer isto ou os EUA a reagir assim,
poderão ter uma melhor compreensão do que se está a passar
e até de explicá-lo aos vossos amigos.
Como vimos com a inversão da pirâmide da pobreza,
a China evolui extraordinariamente.
Foi meteórico.
O antigo presidente checo, Vaclav Havel, disse-o melhor:
"Tudo isto aconteceu tão depressa
"que ainda não tivemos tempo para ficarmos estupefactos".
(Risos)
Para me lembrar de quão estupefacto eu devia estar,
eu, de vez em quando, olho pela janela do meu gabinete em Cambridge,
para esta ponte, que atravessa o Rio Charles,
entre a Escola Kennedy e a Escola de Gestão de Harvard.
Em 2012, o estado de Massachusetts disse que iam renovar esta ponte
e que isso levaria dois anos.
Em 2014, disseram que não estava terminada.
Em 2015, disseram que ia demorar mais um ano.
Em 2016, disseram que ainda não estava acabada,
e não disseram quando é que iria terminar.
Por fim, no ano passado, estava acabada — três vezes mais cara que o orçamentado.
Agora comparem isto com uma ponte parecida
que atravessei, no mês passado, em Pequim.
Chama-se Ponte Sanuyan.
Em 2015, os chineses decidiram que queriam renovar essa ponte.
Atualmente tem o dobro das vias de tráfego.
Quanto tempo levaram a completar o projeto?
Em 2015, o que é que acham?
Imaginem. Ok, um, dois, três.
Vejam.
(Risos)
A resposta é 43 horas.
Audiência: Uau!
Graham Allison: Claro que isto não podia acontecer em Nova Iorque.
(Risos)
Por detrás da velocidade na execução está um líder motivado
e um governo que funciona.
O líder mais ambicioso e mais competente
na cena internacional de hoje é o presidente chinês Xi Jinping.
Não esconde aquilo que pretende.
Como disse, quando chegou a presidente, há seis anos,
o seu objetivo era tornar a China grande outra vez,
(Risos
uma bandeira que ergueu
muito antes de Donald Trump ter criado a sua versão.
Para isso, Xi jinping anunciou alvos específicos para datas específicas:
2025 — 2035 — 2049.
Em 2025, a China pretende ser a potência dominante
no mercado mundial de 10 tecnologias dominantes,
incluindo os carros autónomos, os robôs,
a inteligência artificial, o cálculo quântico.
Em 2035, a China pretende ser o líder inovador
em todas as tecnologias avançadas.
E em 2049, que é o 100.º aniversário
da fundação da República Popular,
a China pretende ser a indiscutível número um,
incluindo, segundo Xi Jinping,
um exército a que ele chama — e cito — "Lutar e vencer".
Estes são os ambiciosos objetivos
mas, como podem ver, a China está bem lançada nesta via,
para esses objetivos.
Não podemos esquecer
como o nosso mundo está a mudar rapidamente.
Há 30 anos,
a World Wide Web ainda não tinha sido inventada.
Quem sentirá mais diretamente o impacto desta ascensão da China?
Obviamente, o atual número um.
À medida que a China vai ficando maior, mais forte e mais rica,
tecnologicamente mais avançada,
será inevitável o choque
contra as posições e prerrogativas norte-americanas.
Para os norte-americanos de sangue na guelra,
e, em especial, para os norte-americanos casmurros, como eu
— eu sou da Carolina do Norte —
há qualquer coisa de errado nesta imagem.
Os EUA significam o número um, é isso que somos.
Mas, repito, os factos nus e crus são difíceis de ignorar.
Há quatro anos, o senador John McCain pediu-me para depor sobre isto
na Comissão dos Serviços Armados do Senado.
Fiz-lhes um gráfico, que mostrava:
Comparem os EUA e a China
com dois miúdos em posições opostas num sobe-e-desce num parque infantil,
cada um representado pela dimensão da sua economia.
Já no fim de 2004, a China tinha metade da nossa dimensão.
Em 2014, o seu PIB era igual ao nosso.
Na atual trajetória, em 2024, será 50% maior.
As consequências desta mudança tectónica serão sentidas por toda a parte.
Por exemplo, no atual conflito comercial,
a China já é o parceiro comercial número um
de todos os principais países asiáticos.
O que nos remete para o nosso historiador grego.
O dossier da "Ratoeira de Tucídides" de Harvard,
analisou os últimos 500 anos de História
e encontrou 16 casos em que uma potência em ascensão
ameaçou substituir uma potência dominante.
Doze deles acabaram em guerra.
E a tragédia é que, só em poucos desses casos
os dois protagonistas queriam uma guerra.
Poucas dessas guerras foram iniciadas pela potência em ascensão
ou pela potência dominante.
Então como é que isto funciona?
O que acontece é que uma provocação de terceiros
força qualquer deles a reagir,
e isso põe em movimento uma espiral,
que arrasta as duas para uma coisa que nenhuma delas queria.
Isto parece uma loucura, mas é assim.
É a vida.
Lembrem-se da I Guerra Mundial.
Neste caso, a provocação
foi o assassínio de uma figura de segundo plano,
o arquiduque Franz Ferdinand,
que levou o imperador austro-húngaro
a lançar um ultimato à Sérvia,
arrastando diversos aliados.
Ao fim de dois meses, toda a Europa estava em guerra.
Imaginem se Tucídides estivesse a observar hoje o planeta Terra.
O que é que ele diria?
Encontraria um dirigente mais adequado para a potência dominante
do que Donald J. Trump?
(Risos)
Ou um líder mais apto que Xi Jinping para a potência em ascensão?
Certamente coçaria a cabeça
e diria que não podia imaginar um provocador mais extravagante
do que Kim Jong-un da Coreia do Norte.
Cada um deles parece apostado em desempenhar o papel
que lhes atribuíram e seguir o guião.
Por fim, concluímos de novo com a pergunta mais consequente,
a pergunta que terá as consequências mais graves
para o resto da nossa vida:
Os norte-americanos e os chineses irão permitir
que as forças da História nos arrastem para uma guerra
que pode ser catastrófica para os dois lados?
Ou poderemos conjugar a imaginação e a coragem
para encontrar uma forma de sobrevivermos em conjunto,
e partilhar a liderança no século XXI
ou, como Xi Jinping disse,
criar uma nova forma de relações entre grandes potências?
É esta a questão que tenho perseguido apaixonadamente
nos últimos dois anos.
Tive a oportunidade de falar e, claro, de ouvir,
líderes de todos os governos relevantes
— Pequim. Washington, Seul, Tóquio —
e líderes ponderados do espetro das artes e dos negócios.
Oxalá tivesse mais notícias a dar.
Felizmente, os líderes têm cada vez mais consciência
desta dinâmica de Tucídides
e dos perigos que ela comporta.
Infelizmente, ninguém tem um plano viável
para fugir à História, como habitualmente.
Portanto, para mim é claro que precisamos de algumas ideias
que saiam do vulgar dos gráficos convencionais
— de outra página ou de outro espaço —
que é o que me traz hoje aqui ao TED
e que me leva a um pedido.
Esta audiência inclui muitas das cabeças mais criativas do planeta
que se levantam de manhã e pensam
não só como gerir o mundo que temos,
mas como criar um mundo ideal.
Por isso, tenho esperança que, se refletirem nisto,
alguns de vocês possam ter ideias ousadas, ideias peregrinas,
que, quando as encontrarmos, farão a diferença nesta situação.
Recordo-vos que, se o fizerem, não será a primeira vez.
Lembro-vos o que aconteceu logo a seguir à II Guerra Mundial.
Um notável número de norte-americanos de europeus e outros,
não só do governo, mas do mundo da cultura e dos negócios,
empenharam-se num impulso coletivo de imaginação.
O que imaginaram e o que criaram
foi uma nova ordem internacional,
a ordem que nos permitiu a viver a nossa vida, toda a nossa vida,
sem grande conflito pelo poder
e com mais prosperidade do que já se vira no planeta.
Uma história notável.
Curiosamente, cada pilar deste projeto que produziu esses resultados,
quando foi proposto pela primeira vez,
foi rejeitado pelos políticos dos assuntos estrangeiros,
como ingénuo e pouco realista.
O meu preferido é o Plano Marshall.
Depois da II Guerra Mundial, os norte-americanos sentiam-se exaustos.
Desmobilizaram 10 milhões de tropas,
concentraram-se num urgente programa interno.
Mas, quando as pessoas começaram a perceber
como a Europa estava destruída,
e como era agressivo o comunismo soviético,
os norte-americanos decidiram taxar anualmente
o equivalente a 1,5% do PIB, durante quatro anos,
e enviar esse dinheiro para a Europa para ajuda à reconstrução desses países,
incluindo a Alemanha e a Itália,
cujas tropas tinham matado norte-americanos.
Espantoso!
Isto também criou as Nações Unidas.
Espantoso!
A Declaração Universal dos Direitos Humanos.
O Banco Mundial.
A NATO.
Todos estes elementos de uma ordem para a paz e a prosperidade.
Numa palavra, precisamos de fazer isso outra vez.
Penso que agora precisamos de imaginação, de criatividade,
informados pela História
para, como nos lembrou o filósofo Santayana,
no fim, só os que se recusam a estudar a História,
estão condenados a repeti-la.
Obrigado.
(Aplausos)
Deixem-me agradecer a oportunidade de falar
da maior história internacional da vida profissional de vocês,
que também é o desafio internacional mais importante
que o mundo enfrentará até onde a vista pode alcançar.
A história, claro, é a ascensão da China.
Nunca antes tantas pessoas ascenderam tão longe e rápido,
em tantas dimensões diferentes.
O desafio é o impacto da ascensão da China:
a confusão que isso criará aos Estados Unidos
e a ordem internacional,
da qual os EUA têm sido o principal arquiteto e guardião.
Os historiadores chamam os últimos 100 anos de "Século Americano".
Os norte-americanos se acostumaram com o lugar deles
no topo da hierarquia.
Então a ideia de outro país
ser tão grande e forte quanto os EUA, ou maior,
atinge muitos norte-americanos como um ataque a quem eles são.
Para uma perspectiva do que estamos vendo agora nessa rivalidade,
é útil localizá-la no mapa maior da História.
Nos últimos 500 anos, houve 16 casos
em que um poder em ascensão ameaçou deslocar um poder dominante.
Doze casos terminaram em guerra.
Em novembro, todos faremos uma pausa para celebrar o 100º aniversário
do último dia de uma guerra que se tornou tão abrangente,
que exigiu que os historiadores criassem uma categoria nova: a guerra mundial.
Na 11ª hora, do 11º dia,
do 11º mês de 1918,
as armas da Primeira Guerra Mundial foram silenciadas,
mas 20 milhões de pessoas estavam mortas.
Eu sei que essa é uma plateia sofisticada,
então sabem sobre a ascensão da China.
Vou me concentrar, portanto, no impacto da ascensão da China
nos EUA, na ordem internacional
e nas perspectivas de guerra e paz.
Tendo ensinado em Harvard durante muitos anos,
aprendi que, de tempos em tempos, é útil fazer uma pequena pausa,
só para ter certeza de que estamos nos entendendo.
Faço isso pedindo um intervalo,
dou aos alunos um teste; sem avaliação, é claro.
Vamos tentar isso. Intervalo, teste rápido.
Pergunta:
há 40 anos, em 1978, a China saiu em marcha para o mercado.
Nesse ponto, qual porcentagem de um bilhão de cidadãos chineses
estava lutando para sobreviver com menos de US$ 2 por dia?"
Adivinhem, 25%?
Cinquenta?
Setenta e cinco?
Noventa?
O que vocês acham?
Noventa.
Nove de cada dez pessoas com menos de US$ 2 por dia.
Em 2018, 40 anos depois.
Quais são os números agora?
Quanto vocês acham?
Deem uma olhada.
Menos de 1 em 100, hoje.
E o presidente da China prometeu que dentro dos próximos três anos
essas últimas dezenas de milhões ficarão
acima desse limiar.
É um milagre, na verdade, em nossa época.
Difícil de acreditar.
Mas os fatos brutos são ainda mais difíceis de ignorar.
Uma nação que sequer aparecia em nenhuma das tabelas da liga internacional
há 25 anos, se elevou
para rivalizar e, em algumas áreas, superar os Estados Unidos.
Assim, o desafio que moldará nosso mundo:
uma China ascendendo supostamente incontrolável,
acelerando em direção a uma hegemonia aparentemente imutável dos EUA,
a caminho do que pode ser a maior colisão da História.
Para nos ajudar a entender o desafio,
apresentarei um grande pensador,
exporei uma grande ideia
e farei a pergunta mais importante.
O grande pensador é Tucídides.
Sei que o nome dele é difícil de dizer
e alguns têm dificuldade em pronunciá-lo.
Vamos lá, um, dois, três, juntos:
"Tucídides".
Mais uma vez: Tucídides.
Então, quem foi Tucídides?
Ele foi o pai e fundador da História.
Escreveu o primeiro livro de História do mundo, intitulado
"História da Guerra do Peloponeso",
sobre a guerra na Grécia, há 2,5 mil anos.
Hoje, no mínimo, vocês poderão tuitar:
"Conheci um grande pensador.
Consigo até pronunciar o nome dele: Tucídides".
Então, sobre essa guerra que destruiu a Grécia clássica,
Tucídides escreveu a conhecida frase:
"Foi a ascensão de Atenas e o medo que isso incutiu em Esparta
que tornaram a guerra inevitável".
Então a ascensão de um
e a reação do outro
criaram um coquetel tóxico de orgulho,
arrogância e paranoia,
que os entorpeceu para a guerra.
O que me levou à grande ideia:
A "Armadilha de Tucídides".
A Armadilha de Tucídides é um termo que inventei há vários anos,
para dar uma visão vívida de Tucídides.
A Armadilha de Tucídides é a dinâmica perigosa que ocorre
quando um poder ascendente ameaça deslocar um poder dominante,
como Atenas;
ou a Alemanha há 100 anos ou a China hoje;
e o impacto dela em Esparta;
ou na Grã-Bretanha há 100 anos ou nos EUA hoje.
Como Henry Kissinger disse,
uma vez que temos essa ideia, o conceito da Armadilha de Tucídides na cabeça,
ela fornece uma lente
para nos ajudar a ver as notícias e a confusão da época,
para entender o que está acontecendo.
Para a questão mais importante do nosso mundo de hoje:
"Vamos seguir os passos da História?
Ou podemos, através de uma combinação de imaginação, bom senso
e coragem,
encontrar uma maneira de controlar essa rivalidade,
sem uma guerra que ninguém quer
e que todos sabem que seria catastrófica?"
Me deem cinco minutos para desenrolar isso
e, no final desta tarde, quando a próxima notícia aparecer
sobre a China fazendo isso ou os EUA reagindo assim,
vocês terão uma melhor compreensão do que está acontecendo
e poderão até explicar para os amigos.
Como vimos com essa inversão da pirâmide da pobreza,
a China realmente disparou.
É meteórico.
O ex-presidente da República Tcheca, Václav Havel, colocou bem:
"Tudo aconteceu tão rápido que ainda não tivemos tempo de nos surpreender".
(Risos)
Para me lembrar de como eu deveria estar surpreso,
ocasionalmente olho pela janela do meu escritório em Cambridge
para essa ponte, que atravessa o Rio Charles,
entre a Kennedy School e a Harvard Business School.
Em 2012, o estado de Massachusetts disse que iria renovar esta ponte
e que levaria dois anos.
Em 2014, eles disseram que não estava pronta.
Em 2015, eles disseram que levaria mais um ano.
Em 2016, disseram que não estava pronta
e que não diriam quando estaria.
(Risos)
Ficou pronta no ano passado, pelo triplo do orçamento.
Comparem com uma ponte semelhante, onde dirigi no mês passado em Pequim.
É chamada de ponte Sanyuan.
Em 2015, os chineses decidiram que queriam renovar a ponte.
Na verdade, ela tem o dobro de faixas de tráfego.
Quanto tempo demorou para concluírem o projeto?
Em 2015, quanto vocês acham?
Deem um palpite. Certo, três.
Deem uma olhada.
(Risos)
A resposta é: 43 horas.
Plateia: Uau!
(Risos)
Claro, isso não aconteceria em Nova York.
(Risos)
Por trás dessa velocidade na execução está um líder orientado por propósitos
e um governo que funciona.
O líder mais ambicioso e competente
no cenário internacional hoje é o presidente chinês Xi Jinping.
E ele não fez segredo sobre o que quer.
Como disse quando se tornou presidente há seis anos,
o objetivo dele é tornar a China grande novamente.
(Risos)
Uma bandeira que ele levantou muito antes de Donald Trump usar uma versão disso.
(Risos)
Para esse fim, Xi Jinping anunciou metas e datas específicas:
2025, 2035, 2049.
Até 2025, a China pretende ser o poder dominante
no principal mercado em dez tecnologias de ponta,
incluindo carros autônomos, robôs,
inteligência artificial e computação quântica.
Até 2035, a China pretende ser a líder da inovação
em todas as tecnologias avançadas.
E até 2049, que é o 100º aniversário
da fundação da República Popular,
a China pretende ser inequivocamente a número um,
incluindo um exército que Xi Jinping chama de "Lutar e Vencer".
Esses são objetivos audaciosos, mas como vocês podem ver,
a China já está no caminho
desses objetivos.
Devemos nos lembrar da rapidez com que o mundo está mudando.
Trinta anos atrás,
a Internet ainda não havia sido inventada.
Quem vai sentir o impacto da ascensão da China mais diretamente?
Obviamente, o atual número um.
À medida que a China fica maior, mais forte e rica,
tecnologicamente mais avançada,
ela inevitavelmente colidirá com posições e prerrogativas norte-americanas.
Para os norte-americanos orgulhosos;
e sobretudo para norte-americanos rústicos como eu; sou da Carolina do Norte;
há algo errado com este cenário.
Os EUA representam o número um, é quem somos.
Mas, repetindo: fatos brutos são difíceis de ignorar.
Quatro anos atrás, o senador John McCain me pediu para testemunhar sobre isso
no Comitê de Serviços Armados do Senado.
Fiz para eles um quadro que podem ver,
que dizia: compare os EUA e a China
com crianças em lados opostos de uma gangorra num parquinho,
cada um representado pelo tamanho da própria economia.
Em 2004, a China tinha apenas metade do nosso tamanho.
Em 2014, o PIB deles era igual ao nosso.
E na trajetória atual, em 2024, será 50% maior.
As consequências dessa mudança tectônica serão sentidas em todos os lugares.
Por exemplo, no atual conflito comercial,
a China já é a parceira número um
de todos os principais países asiáticos.
O que nos traz de volta ao nosso historiador grego.
A Armadilha de Tucídides de Harvard reviu os últimos 500 anos de História
e encontrou 16 casos em que um poder ascendente
ameaçou desbancar um poder dominante.
Doze deles terminaram em guerra.
E a tragédia nisso é que em muito poucos deles
os protagonistas queriam uma guerra,
poucas dessas guerras foram iniciadas pelo poder ascendente
ou pelo poder dominante.
Então, como isso funciona?
A provocação de uma terceira parte
obriga um ou outro a reagir
e isso põe em movimento uma espiral,
que arrasta os dois para um lugar onde eles não querem ir.
Se isso parece loucura, é porque é mesmo.
Mas é a vida.
Lembrem-se da Primeira Guerra Mundial.
A provocação naquele caso
foi o assassinato de um personagem secundário,
o arquiduque Franz Ferdinand,
que levou o imperador austro-húngaro
a dar um ultimato à Sérvia;
eles arrastaram vários aliados e,
dentro de dois meses, toda a Europa estava em guerra.
Imaginem se Tucídides estivesse observando o planeta Terra hoje.
O que ele diria?
Ele poderia encontrar um líder mais apropriado para o poder dominante
que Donald J. Trump?
(Risos)
Ou um líder mais adequado para o poder ascendente do que Xi Jinping?
E ele iria coçar a cabeça
e certamente dizer que não poderia pensar num provocador mais empolgante
do que Kim Jong-un, da Coreia do Norte.
Todos parecem determinados a desempenhar seu papel
e são ideais para o roteiro.
Finalmente, concluímos de novo com a questão mais importante,
a questão que terá as consequências mais graves
pelo resto da nossa vida:
"Norte-americanos e chineses deixarão que forças da História nos levem a uma guerra
que seria catastrófica para ambos?
Ou podemos convocar a imaginação e a coragem
para encontrar uma maneira de sobreviver,
para compartilhar a liderança no século 21
ou, como disse Xi Jinping, criar uma nova forma de grandes relações de poder?"
Essa é a questão que tenho perseguido apaixonadamente
nos últimos dois anos.
Eu tive a oportunidade de conversar e, de fato, escutar
líderes de todos os governos relevantes;
Pequim, Washington, Seul, Tóquio;
e líderes de ideias em todo o espectro das artes e negócios.
Eu gostaria de ter mais a apresentar.
A boa notícia é que os líderes estão cada vez mais conscientes
desta dinâmica de Tucídides
e os perigos que ela representa.
A má notícia é que ninguém tem um plano viável
para escapar da História recorrente.
Está claro para mim que precisamos de ideias
mais criativas que o gráfico do estado convencional;
de fato, de outra página ou outro lugar;
que é o que me trouxe ao TED hoje
e o que me leva a um pedido.
Essa plateia inclui muitas das mentes mais criativas do planeta,
que se levantam de manhã e pensam
não apenas em como administrar o mundo que temos,
mas em criar mundos que deveriam existir.
Então, eu estou esperançoso de que quando refletirem sobre isso,
alguns terão ideias ousadas, na verdade, malucas,
que quando descobrirmos, faremos diferença neste lugar.
E só para lembrar vocês de que, se fizerem isso,
não será a primeira vez.
Lembrem-se do que aconteceu logo após a Segunda Guerra Mundial.
Um notável grupo de norte-americanos, europeus e outros,
não apenas do governo, mas do mundo da cultura e dos negócios,
se envolveu numa onda coletiva de imaginação.
E eles imaginaram e criaram
uma nova ordem internacional,
que permite que nós vivamos a nossa vida
sem uma grande guerra de poder
e com mais prosperidade do que jamais antes no planeta.
Então, uma história notável.
Curiosamente, todos os pilares deste projeto que produziu esses resultados,
quando propostos pela primeira vez,
foram rejeitados pelo estabelecimento de política externa
como ingênuos ou irrealistas.
Meu favorito é o Plano Marshall.
Depois da Segunda Guerra, os norte-americanos estavam exaustos.
Haviam desmobilizado 10 milhões de tropas,
eles estavam focados num plano doméstico urgente.
Mas conforme começaram a perceber como a Europa estava devastada
e a agressividade do comunismo soviético,
os norte-americanos decidiram tributar
1,5% do PIB deles durante quatro anos
e enviar esse dinheiro para a Europa para ajudar a reconstruir esses países,
incluindo a Alemanha e a Itália,
cujas tropas tinham acabado de matar norte-americanos.
Surpreendente.
Isso também criou as Nações Unidas.
Surpreendente.
A Declaração Universal dos Direitos Humanos.
O Banco Mundial.
A OTAN.
Todos esses elementos de ordem para a paz e prosperidade.
Então, em uma palavra, o que precisamos é: fazer de novo.
E acho que precisamos de uma onda de imaginação, criatividade,
fundamentada na História,
como o filósofo Santayana nos lembrou
que no final, apenas aqueles que se recusam a estudar a História,
estão condenados a repeti-la.
Obrigado.
(Aplausos)
Позвольте мне поблагодарить вас за возможность поговорить
о величайшем международном событии на вашем профессиональном веку,
которое также является важнейшим международным вызовом
в обозримом будущем нашего мира.
Это событие, разумеется, подъём Китая.
Никогда ранее такой многочисленный народ не развивался так стремительно быстро
в настолько разных направлениях.
Вызов заключается во влиянии роста Китая,
который приводит к растерянности со стороны США
и нарушению мирового порядка,
творцом и стражем которого были и есть США.
Историки называют последнее столетие «американским веком».
Американцы привыкли к своему положению
на вершине мировой иерархии.
Поэтому сама мысль о том, что другая страна
может быть такой же большой и сильной как США — или больше, —
представляется многим американцам как личный вызов.
Для того чтобы лучше разобраться в этом соперничестве,
будет полезно глубже заглянуть в прошлое.
За последние 500 лет было 16 случаев,
когда восходящая держава угрожала вытеснить господствующую.
Двенадцать из них закончились войной.
Уже в ноябре 2018 г. мы отметим сотую годовщину последнего дня войны,
настолько всеохватывающей по масштабу событий,
что историкам пришлось создать новую категорию — мировая война.
Так, в 11 часов 11-го дня
11-го месяца в 1918 г.
орудия Первой мировой войны затихли,
но уже погибло 20 миллионов человек.
Я осведомлён, что вы искушённая публика,
так что вы слышали о росте Китая.
Поэтому я сосредоточусь на последствиях роста Китая
и на том, как это затронет США, мировой порядок
и перспективы войны и мира.
Долгие годы преподавания в Гарварде научили меня тому,
что время от времени полезно сделать паузу,
чтобы убедиться в том, что все успевают за мыслью.
Я делаю это так — объявляю перерыв
и устраиваю своим студентам опрос.
Без оценок, разумеется.
Давайте попробуем. Перерыв, опрос.
Вопрос:
сорок лет назад, в 1978-м, Китай начал своё шествие на мировой рынок.
На тот момент, какой процент миллиардного населения Китая
боролся за выживание, существуя менее чем на два доллара в день?
Попробуйте угадать — 25 процентов?
Пятьдесят?
Семьдесят пять?
Девяносто?
Как вы думаете?
Девяносто.
Девять из десяти, на менее чем два доллара в день.
2018-й, сорок лет спустся.
Что же сейчас?
На сколько ставите?
Посмотрите.
Менее чем один из 100.
К тому же президент Китая пообещал, что в течение трёх лет
эти последние десятки миллионов
будут зарабатывать выше той черты.
Можно назвать это чудом нашего времени.
Сложно поверить.
Но голые факты ещё сложнее игнорировать.
Страна, которая вообще не котировалась в международных кругах
25 лет назад,
возвысилась настолько,
что конкурирует с США и в чём-то даже их превосходит.
Таким образом, испытание, что сформирует наш мир:
казалось бы безудержно растущий Китай
двигается навстречу внешне непоколебимой власти США,
по курсу, который способен привести к величайшему столкновению в истории.
Чтобы нам лучше осознать этот вызов,
я представлю вам великого мыслителя,
а также ключевую мысль,
и задам вытекающий из этого вопрос.
Имя мыслителя — Фукидид.
Я понимаю, что имя сложное,
и некоторым будет трудно его произнести.
Итак, давайте вместе. Один, два, три:
Фукидид.
И ещё разок — Фукидид.
Кем был Фукидид?
Он был отцом-основателем истории.
Он написал первую в мире книгу по истории.
Она называется «История Пелопонесской войны». [«История»]
О войне в Греции, которая произошла 2 500 лет назад.
Если заскучаете, вы можете твитнуть своим друзьям:
«Я познакомился с великим мыслителем
и даже могу выговорить его имя — Фукидид».
Итак, возвращаясь к войне, которая уничтожила классическую Грецию,
Фукидид написал так:
«Это был подъём Афин, и страх, вселившийся в Спарту,
сделал войну неизбежной».
Так что рост одного полиса
и реакция другого
создали убийственную смесь из гордыни,
высокомерия, паранойи,
что опьянила обе стороны и привела их к войне.
Это и приводит меня к ключевой идее:
Ловушка Фукидида.
«Ловушка Фукидида» — термин, который я создал несколько лет назад,
чтобы чётко обозначить проницательность Фукидида.
«Ловушка Фукидида» — опасная активность, которая имеет место,
когда растущая власть готовится заменить власть ныне существующую.
Например, Афины
или Германия 100 лет назад, или Китай сегодня —
и их влияние на Спарту,
или Великобританию 100 лет назад, или на США сегодня.
Как однажды сказал Генри Киссинджер,
однажды усвоив смысл термина, концепцию «Ловушки Фукидида»,
это даст возможность смотреть
сквозь ежедневный информационный шум,
чтобы понять, что же происходит на самом деле.
Из этого вытекает следующий вопрос о сегодняшнем мире:
повторим ли мы ошибки истории?
Или же, используя совместно воображение и здравый смысл,
а также мужество,
найдём способ урегулировать эту конкуренцию без войны,
которая никому не нужна,
в связи со всеобщим пониманием её катастрофичности?
Дайте мне пять минут на объяснения,
и позднее этим вечером, когда в очередных новостях будут твердить,
что Китай делает это, а США реагируют так-то,
вы сможете лучше понять, что же происходит на самом деле
и даже обьяснить своим друзьям.
Итак, мы увидели, что с переворотом пирамиды бедности
Китай воспарил.
Головокружительно.
Бывший президент Чехии, Вацлав Гавел, на мой взгляд, сказал лучше всех:
«Это произошло так быстро, что мы не успели восхититься».
(Смех)
Чтобы напомнить себе, как восхищён я должен быть,
я иногда смотрю из окна своего офиса в Кембридже
на мост через реку Чарльз,
между школой имени Кеннеди и Бизнес школой Гарварда.
В 2012 г. штат Массачусетс решил отреставрировать мост
и заявил, что это займёт два года.
В 2014-м они сказали, что он ещё не закончен.
В 2015-м они сказали, что нужен ещё год.
В 2016-м он опять был незакончен,
они сказали, что он будет готов, когда будет готов.
Наконец, в прошлом году он был завершён, оказавшись втрое дороже планового бюджета.
Теперь сравним это с мостом в Пекине, по которому я проехал прошлым месяцем.
Он называется мост «Сан Юань».
В 2015-м китайцы решили, что его нужно отреставрировать.
К слову, на мосту полос для транспорта вдвое больше.
Сколько им потребовалось времени, чтобы завершить проект?
2015 год — как думаете?
Попробуйте угадать! Так, три года.
Посмотрите!
(Смех)
Ответ: 43 часа.
Зал: Ого!
(Смех)
Грэхем Эллисон: Такое, конечно же, невозможно в Нью-Йорке.
(Смех)
За этой скоростью исполнения стоит целеустремлённый лидер
и правительство, которое работает.
Самый амбициозный и компетентный лидер
на сегодняшней мировой арене — это Си Цзиньпин, президент Китая.
Он не скрывает того, чего хочет.
Он обьявил свою цель шесть лет назад, когда стал президентом,
его цель — вернуть Китаю былое величие.
(Смех)
Знамя, поднятое задолго до Дональда Трампа.
Для этого Си Цзиньпин объявил три чёткие цели для определённых дат:
2025, 2035, 2049.
К 2025 г. Китай должен стать лидером
на международных рынках в десяти технологических направлениях,
включая беспилотные автомобили, робототехнику,
искусственный интеллект, квантовые компьютеры.
К 2035 г. Китай должен стать лидером инноваций
среди всех высоких технологий.
А к 2049 г., на 100-летие
основания Народной Республики,
Китай должен стать несомненным номером один,
включая — по словам Ци Цзиньпина, армию, которую он назовёт «Непобедимой».
Эти цели крайне амбициозны, но, как вы видите,
Китай уверенно движется
в этом направлении.
И мы должны помнить, как быстро меняется наш мир.
30 лет назад
ещё даже не была изобретена всемирная сеть.
По кому сильнее всех ударит этот подъём Китая?
Само собой, по нынешнем лидерам.
В ходе того, как Китай становится больше, сильнее, богаче
и технологически более развитым,
он, несомненно, начнёт притеснять американские позиции и прерогативы.
Итак, в глазах патриотичных американцев,
а особенно южан вроде меня — я из Северной Каролины —
с этой картиной что-то не так.
США должны быть первыми, это те, кто мы есть.
Но опять же, повторюсь, сложно спорить с голыми фактами.
Четыре года назад сенатор Джон Маккейн попросил меня подготовить доклад
для его Сенатского комитета вооружённых сил.
И я сделал для них график, на котором, как вы видите,
США и Китай сравнены
с детьми на качелях — противовесах на игровой площадке.
Где каждый представлен размером экономики.
В 2004 г. Китай был в два раза меньше США.
В 2014 г. ВВП Китая равнялось ВВП США.
И по нынешнему курсу развития, к 2024 г. ВВП Китая будет в полтора раза выше.
Колебания от этих изменений затронут всех.
Например, в нынешней торговой войне,
Китай уже является передовым торговым партнёром
всех основных азиатских стран.
Вернёмся к нашему греческому историку.
Исследование Гарвардом «Ловушек Фукидида» рассмотрело 500 лет истории
и нашло 16 случаев, в которых растущая власть
угрожала сместить власть нынешнюю.
12 из них закончились войной.
И вся трагедия в том,
что лишь изредка одна из сторон хотела войны;
лишь некоторые войны были начаты либо новой властью,
либо правящей властью.
Так как же так получается?
Дело в том, что провокация со стороны
заставляла одну из сторон реагировать,
проявляя при этом эффект домино,
затягивая всех туда, где никто быть не хотел.
Это кажется безумным,
но такова жизнь.
Вспомните Первую мировую войну.
В том случае провокацией стало
убийство политической фигуры средней руки,
эрцгерцога Франца Фердинанда,
что вынудило австро-венгерского императора
объявить Сербии ультиматум,
были втянуты различные союзники,
и в течение двух месяцев Европа была объята войной.
Теперь представьте, если бы Фукидид наблюдал за планетой Земля сегодня.
Что бы он сказал?
Нашёл бы он лидера более подходящего для нынешней власти,
чем Дональд Трамп?
(Смех)
Или более пригодного лидера растущей власти, чем Си Цзиньпин?
Он бы наверняка почесал затылок,
но не смог бы придумать более колоритного провокатора,
чем северокорейский Ким Чен Ын.
Все они, кажется, решительно настроены играть свою роль
строго по сценарию.
Итак, мы подводим итог тем же фундаментальным вопросом,
у которого будут далеко идущие последствия
до конца наших дней:
позволят ли американцы и китайцы силам истории втянуть нас в войну,
которая обернётся катастрофой для всех?
Или же мы сможем призвать воображение и смелость,
чтобы найти способ сосуществовать
и разделить лавры правления в XXI веке?
Или, как их называет Си Цзиньпин, «Новой формой великих отношений»?
Это проблема, которой я рьяно занимался
последние два года.
У меня была возможность поговорить и выслушать
лидеров всех вовлечённых государств —
Пекин, Вашингтон, Сеул, Токио —
и гигантов мысли во всех отраслях искусств и бизнеса.
Хотелось бы сказать больше.
Но хорошие новости в том, что лидеры всё больше осознают
динамику Фукидида
и опасности, что она представляет.
Плохие новости в том, что ни у кого нет конкретного плана,
как избежать ошибок прошлого.
Мне кажется очевидным, что нам нужны идеи,
выходящие за пределы стандартных таблиц, —
что-то из другого измерения, с перевёрнутой страницы —
что и привело меня на TED сегодня.
И это побуждает меня вас попросить кое о чём.
Сегодняшняя аудитория состоит из самых изобретательных умов планеты,
которые просыпаются по утрам и думают не только о том,
как управлять нашим миром,
но и как создать мир таким, каким он должен быть.
Я надеюсь, что по мере того, как вы переварите эту информацию,
некоторые из вас придумают что-то смелое, может, даже дикое,
что потом, как мы узнаем, изменит этот мир.
И я упомяну, что если вы измените что-то,
то это будет не впервые:
я вам напомню о том, что случилось сразу после Второй мировой войны.
Группа невероятных людей из Америки, Европы и других стран
и люди не только из правительства, но из всех отраслей культуры и бизнеса,
слились в единый поток воображения.
И то, что они придумали и создали,
являло собой новый международный порядок,
порядок, который позволяет вам и мне жить так, как нам живётся.
Без войн за власть
и с уровнем процветания большим, чем когда-либо на планете.
Итак, выдающаяся история.
Интересно заметить, каждый столп этого проекта, что дал такие плоды,
на момент предложения
был отвергнут истеблишментом зарубежной политики,
так как казался наивным и нереалистичным.
Мой любимый — План Маршалла.
После Второй мировой войны американцы были вымотаны.
Домой вернулось десять миллионов солдат,
и все сконцентрировались на важной внутренней повестке.
Но со временем люди начали осознавать, насколько разорена Европа
и как агрессивен был советский коммунизм,
американцы решили обложить себя налогом
и ежегодно платить полтора процента ВВП, на протяжении четырёх лет
и отправлять те деньги в Европу, чтобы помочь восстановить эти страны,
включая Италию и Германию,
чьи военные ещё недавно убивали американцев.
Потрясающе.
Это также положило начало ООН.
Потрясающе.
Всеобщая декларация прав человека.
Всемирный банк.
НАТО.
Всё это — элементы порядка для мира и процветания.
Одним словом, сейчас нам нужно то же самое.
Я думаю, сейчас нам нужен общий поток идей, творчества,
подкреплённый знанием истории.
Философ Сантаяна напомнил нам,
что в конце концов только те, кто отказывается учить историю,
обречены повторить её ошибки.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Допустите ми да захвалим на прилици да говорим
о највећој интернационалној причи ваших професионалних живота,
која је такође и најбитнији интернационални изазов
са којим ће се свет суочити колико нам поглед сеже унапред.
Прича је, наравно, о успону Кине.
Никада се раније није тако много људи уздигло тако далеко тако брзо,
у толико различитих димензија.
Изазов је утицај кинеског успона -
пометња коју ће ово ће изазвати за САД
и интернационални поредак,
за који су САД биле главни архитекта и заштитник.
Прошлих 100 година су биле оно што историчари сад називају „амерички век“.
Американци су се навикли на своје место
на врху сваког ланца исхране.
Тако да сама идеја о некој другој земљи
која би могла бити велика и јака као САД - или већа -
погађа многе Американце као напад на то ко су.
Ради перспективе на оно што сада видимо као ривалство,
корисно је да га лоцирамо на већој мапи историје.
Протеклих 500 година су виделе 16 случајева
у којима је сила у успону претила да збаци владајућу силу.
Дванаест од њих је завршено ратом.
Тако, управо у новембру, сви ћемо стати да обележимо 100. годишњицу
последњег дана рата који је постао толико свеобухватан
да је захтевао да историчари уведу сасвим нову категорију: светски рат.
Дакле, 11. сата 11. дана
11. месеца у 1918. години,
топови Првог светског рата су утихнули,
али је 20 милиона особа лежало мртво.
Знам да је ово софистицирана публика,
тако да знате о успону Кине.
Сконцентрисаћу се зато на утицаје кинеског успона
на САД, на интернационални поредак
и на изгледе за рат и мир.
Али, предавајући на Харварду дуги низ година,
научио сам да је с времена на време корисно да се направи кратка пауза,
да будемо сигурни да смо сви на „истој страници“.
Ово радим тако што затражим тајм-аут,
задам студентима кратак тест - без оцењивања, наравно.
Дакле, пробајмо ово. Тајм-аут, кратак тест.
Питање:
пре 40 година, 1978, Кина се запутила на марш ка тржишту.
У том тренутку, који проценат од кинеских милијарду становника
се борио да преживи на мање од два долара дневно?
Погађајте - 25 процената?
Педесет?
Седамдесет пет?
Деведесет.
Шта мислите?
Деведесет.
Девет на сваких десет на мање од два долара дневно.
Година 2018, 40 година касније.
Шта је са бројевима?
Која је ваша опклада?
Погледајте.
Мање од једног у 100 данас.
А кинески председник је обећао да ће у току наредне три године
те последње десетине милиона бити подигнуте
изнад тог прага.
То је, заправо, чудо у нашем животном веку.
Тешко да се поверује.
Али тврде чињенице је још теже игнорисати.
Нација која се чак није појављивала ни на једној табели интернационалне лиге
пре 25 година
узлетела је,
да угрози - а у неким областима, и да престигне - Сједињене Државе.
Самим тим, изазов који ће обликовати наш свет:
наизглед незаустављива Кина у успону,
која убрзава ка очигледно стабилним владајућим САД,
на путањи ка нечему што би могло да буде највећи судар у историји.
Да бих помогао да појмимо овај изазов,
упознаћу вас са великим мислиоцем.
Представићу вам велику идеју
и поставићу питање од највише последица.
Велики мислилац је Тукидид.
Е сад, знам да је његово име превелик залогај
и да неки људи имају проблема да га изговоре.
Хајде да пробамо, је'н, два, три, заједно:
Тукидид.
Још једанпут: Тукидид.
Дакле, ко је био Тукидид?
Он је био отац и оснивач историје.
Написао је прву књигу из историје.
Насловљена је „Историја Пелопонеског рата“
и говори о рату у Грчкој, пре 2500 година.
Ако ништа друго данас, можете бар да твитнете пријатељима:
„Упознао сам великог мислиоца.
И могу чак и да му изговорим име: Тукидид.“
Дакле, о овом рату који је уништио класичну Грчку,
Тукидид је написао оно чувено:
„Успон Атине и страх који је утерао у Спарту
било је оно што је учинило рат неизбежним.“
Дакле, успон једног
и реакција другог
праве отрован коктел поноса,
ароганције и параноје,
који их обоје опија у рат.
Што ме доводи до велике идеје:
„Тукидидова замка“.
„Тукидидова замка“ је појам који сам сковао пре неколико година,
да учиним живописним Тукидидов увид.
Тукидидова замка је опасна динамика која се дешава
када сила у успону прети да смени владајућу силу,
као Атина -
или Немачка пре 100 година, или Кина данас -
и њихов утицај на Спарту,
или Велику Британију пре 100 година, или САД данас.
Као што је Хенри Кисинџер рекао,
када добијете ту идеју, тај концепт Тукидидове замке у вашој глави,
подариће вам перспективу
да помогне да видите кроз вести и дневну буку,
да схватите шта се заиста дешава.
Тако, питање од највише последица о нашем свету данас:
да ли ћемо следити стопе из историје?
Или ћемо, кроз комбинацију маште, здравог разума
и храбрости
наћи начин да превазиђемо ово ривалство
без рата који нико не жели
и за који свако зна да би био катастрофалан.
Дајте ми пет минута да распакујем ово
и касније поподне, када вам искочи следећа вест
о Кини која је учинила ово
или Сједињеним Државама које реагују овако,
бићете у могућности да имате боље разумевање о томе шта се дешава,
па чак и да то објасните својим пријатељима.
Дакле, као што смо видели са овим превртањем пирамиде сиромаштва,
Кина се у ствари винула.
И то метеорски.
Мислим да је бивши чешки председник Вацлав Хавел то најбоље срочио.
Рекао је: „Све ово се десило толико брзо
да још нисмо имали времена да будемо задивљени.“
(Смех)
Да бих се подсетио колико би задивљен требало да будем,
с времена на време погледам кроз прозор своје канцеларије у Кембриџу
на овај мост, који се протеже преко реке Чарлс,
између школе Кенеди и Харвардске пословне школе.
Године 2012, држава Масачусетс је изјавила да ће реновирати овај мост,
као и да ће бити потребно две године.
Године 2014, рекли су да није било готово.
Године 2015, рекли су да ће потрајати још једну годину.
Године 2016. рекли су да није завршено,
и нећемо вам рећи када ће бити завршено.
Напослетку, прошле године завршено је - троструко прекорачивши буџет.
Сада то упоредимо са сличним мостом
преко којег сам се возио прошлог месеца у Пекингу.
Мост се зове Сенјан.
Године 2015, Кинези су одлучили да хоће да реновирају овај мост.
Он заправо има дупло више трака за саобраћај.
Колико дуго је њима било потребно да заврше пројекат?
Била је 2015, на шта бисте се кладили?
Погађајте - океј, три...
Погледајте.
(Смех)
Одговор је 43 сата.
(Публика: Вау!)
(Смех)
Грејам Алисон: Ово, наравно, не би могло да се деси у Њујорку.
(Смех)
Иза ове брзине у извођењу стоји сврхом гоњен вођа
и влада која фукционише.
Најамбициознији и најкомпетентнији вођа
на светској позорници данас је кинески председник Си Ђинпинг.
И уопште не таји шта је то што хоће.
Као што је рекао када је постао председник пре шест година,
његов циљ је да Кину поново учини великом -
(Смех)
мото који је истакао давно пре него што је Доналд Трамп преузео верзију овога.
С тим циљем, Си Ђинпинг је објавио тачно одређене циљеве за одређене датуме:
2025, 2035, 2049.
До 2025, Кина је наумила да буде водећа сила
на главном тржишту у 10 водећих технологија,
укључујући аутомобиле без возача, роботе,
вештачку интелигенцију, квантно рачунарство.
До 2035. Кина је наумила да буде водећи иноватор
у свим напредним технологијама.
И до 2049, што је стогодишњица
оснивања Народне Републике,
Кина је наумила да недвосмислено буде број један,
укључујући, каже Си Ђинпинг, армију коју назива „Борба и победа“.
Ово су, дакле, одважни циљеви, али као што видите,
Кина је већ добрано на путу
ка остварењу ових циљева.
И морали бисмо да упамтимо колико се брзо наш свет мења.
Пре тридесет година,
светска интернет мрежа још увек није била изумљена.
Ко ће најнепосредније осетити овај успон Кине?
Очигледно, тренутни број један.
Како Кина буде постајала све већа, јача и богатија,
технолошки напреднија,
неизбежно ће се чукнути о америчке положаје и повластице.
Сад, за пунокрвне Американце -
а поготово за Американце сељаке као ја, ја сам из Северне Каролине -
нешто није у реду са том сликом.
САД значе број један, то је оно што ми јесмо.
Али опет, да поновим: грубе чињенице је тешко занемарити.
Пре четири године, сенатор Џон Мекејн ме је питао да сведочим о томе
пред његовим сенаторским комитетом за оружане снаге.
И направио сам за њих график који можете да видите,
на коме се пореде САД и Кина
као деца на супротним крајевима клацкалице на игралишту,
а свака је представљена величином своје економије.
Чак до 2004, Кина је била једва упола наше величине.
До 2014, њен БДП био је једнак нашем.
И на тренутној путањи, до 2024, биће дупло већи.
Последице ове тектонске промене ће се осетити свуда.
На пример, у тренутном трговинском конфликту,
Кина је већ трговински партнер број један
свих већих азијских земаља.
Што нас враћа до нашег грчког историчара.
Харвардова „Студија случаја Тукидидове замке“
размотрила је протеклих 500 година историје
и пронашла 16 случајева у којима је сила у успону
претила да збаци владајућу силу.
Дванаест њих се завршило ратом.
Трагедија овога је што су у врло мало њих
ма који од протагониста хтели рат.
Неке од њих су започеле или силе у успону
или владајуће силе.
Дакле, како ово функционише?
Оно што се дешава је да провокација треће стране
присиљава једну од сила да реагује,
и то покреће спиралу,
која ово двоје вуче тамо где не желе да оду.
Ако то делује лудо, јесте.
Али то је живот.
Сетите се Првог светског рата.
Провокација у том случају
је била атентат на другоразредну фигуру,
надвојводу Франца Фердинанда,
што је довело до тога да аустроугарски цар
објави ултиматум Србији,
увукли су разне савезнике,
и у року од два месеца цела Европа је била у рату.
Замислимо, дакле, да Тукидид посматра планету Земљу данас.
Шта би рекао?
Да ли би могао да пронађе пригоднијег водећег човека владајуће силе
од Доналда Трампа?
(Смех)
Или способнијег вођу силе у успону од Си Ђинпинга?
И почешао би се по глави
и сигурно рекао да не може да замисли живописнијег провокатора
од севернокорејског Кима Џонг Уна.
Свако се чини одлучним да одигра своју додељену улогу
и тачно по сценарију.
И тако напослетку, закључујемо најважнијим питањем,
питањем које ће имати најтеже последице
на остатак наших живота:
да ли ће Американци и Кинези дозволити да нас силе историје увуку у рат
који би био катастрофалан за обоје?
Или можемо да призовемо машту и храброст
да нађемо начин да преживимо заједно,
да поделимо вођство у 21. веку,
или, према Си Ђинпингу, да створимо нови облик односа великих сила?
Ово је проблематика којој сам се страствено посветио
у протекле две године.
Имао сам прилику да говорим и збиља да слушам
вође свих битних влада -
Пекинг, Вашингтон, Сеул, Токио -
и водеће мислиоце широм спектра како уметности, тако и бизниса.
Волео бих да је више ствари о којима бих известио.
Добра вест је да су вође све више свесне
ове тукидидовске динамике
и опасности које представља.
Лоша вест је да нико нема изводљив план
да се побегне уобичајеној историји.
Дакле, јасно ми је да су нам потребне неке нове идеје
изван уобичајених оквира конвенционалног државништва -
збиља, са неке друге стране или простора -
што је и оно што ме доводи на TED данас
и што ме доводи до молбе.
У публици су многи најкреативнији умови на планети,
који ујутру устају и размишљају
не само о томе како да управљамо светом који имамо,
већ како да створимо светове какви би требало да буду.
Пун сам наде да ће, док ово упијате и размишљате о томе,
некима од вас пасти на памет неке храбре идеје, заправо, дивље идеје,
које ће, када их изнађемо, променити ствари у овом простору.
И само да вас подсетим да, ако то урадите,
ово неће бити први пут.
Дозволите да вас подсетим шта се десило одмах након Другог светског рата.
Изванредна група Американаца, Европљана и других,
не само из влада, већ из света културе и привреде,
упустила се у колективни налет маште.
Оно што су замислили и оно што су створили
био је нови светски поредак,
поредак који је омогућио вама и мени да живимо животе, све наше животе,
без рата великих сила
и са више просперитета него икада раније на планети.
Дакле, изванредна прича.
Интересантно је да су сваки стуб пројекта који је створио ове резултате,
приликом првог предлагања,
одбиле спољнополитичке установе
као наиван и нереалан.
Мој омиљени је „Маршалов план“.
После Другог светског рата, Американци су се осећали исцрпљено.
Демобилисали су 10 милиона трупа,
били су сконцентрисани на ургентна домаћа питања.
Али како су људи почели да признају колико је Европа била разорена,
и колико је био агресиван совјетски комунизам,
Американци су напослетку одлучили да се опорезују
проценат и по БДП-а сваке године током четири године
и пошаљу тај новац у Европу као помоћ да се реконструишу те државе,
укључујући и Немачку и Италију,
чије су трупе баш недавно убијале Американце.
Запањујуће.
Ово је такође створило Уједињене нације.
Запањујуће.
Универзалну декларацију о људским правима.
Светску банку.
НАТО.
Све ове елементе реда за мир и просперитет.
Дакле, једном речју, потребно нам је да то поновимо.
И мислим да нам је сад потребан налет маште, креативности,
поучен историјом,
јер, како нас филозоф Сантајана подсећа,
на крају су само они који одбијају да проучавају историју
осуђени да је понове.
Хвала вам.
(Аплауз)
Meslek hayatınızın en büyük uluslararası meselesi olmasının yanı sıra
görüldüğü kadarıyla dünyanın yüzleşeceği en büyük uluslararası sorun olan
bu konu hakkında bana konuşma fırsatı sunduğunuz için
sizlere teşekkür etmek istiyorum.
Tabii ki Çin'in yükselişinden bahsediyorum.
Şu ana kadar hiçbir topluluk bu kadar farklı yönden
bu derece hızla gelişmemişti.
Bahsettiğim bu sorun Çin'in yükselişi;
ABD'ye ve ABD'nin ana mimarı ve koruyucusu olduğu
uluslararası düzene etkisi
ve bunun yol açacağı kargaşa.
Geçtiğimiz asır tarihçilerin de dediği gibi bir "Amerikan Yüzyılı" olmuştur.
Amerikalılar var olan tüm hiyerarşilerde tepede olmaya
bir hayli alışmış durumdalar.
Bu yüzden birçok Amerikalı başka bir ülkenin ABD kadar
hatta ABD'den bile büyük ve güçlü olması düşüncesini
kendilerilerine yönlendirilen bir hakaret olarak kabul eder.
Olaylara tarih merceğinden bakmak bu çekişme sürecinde gördüklerimizi
daha iyi yorumlamada bize yardımcı olacaktır.
Geçtiğimiz 500 yıl boyunca yükselen bir gücün
hükmeden gücü yerinden etmekle tehdit ettiği 16 durum meydana geldi.
Bunların on ikisi savaşla sonuçlandı.
Bildiğiniz gibi Kasım ayında, büyüklüğünden dolayı
tarihçlerin dünya savaşı diye yeni bir kategori yaratmasına yol açan
savaşın son gününün 100. yıl dönümünü anacağız.
1918'in 11. ayının
11. gününün 11. saatinde
ardında 20 milyon ölü bırakan
I. Dünya Savaşı sona erdi.
Sizlerin gayet birikimli olduğunu biliyorum.
Çin'in yükselişinden haberdarsınızdır.
Bu yüzden odaklanacağım konu, Çin'in yükselişinin ABD,
uluslararası düzen
ve savaş ile barış ihtimalleri üzerindeki etkisi.
Ancak Harvard'taki öğretim hayatımdan
zaman zaman kısa aralar vermenin yararlı olduğunu öğrendim.
Konuyu takip edebileceğinizden emin olmak için sadece.
Bunu şu şekilde yapıyorum: Mola veriyorum,
sonra sürpriz bir sınav yapıyorum, not vermiyorum tabii.
Deneyelim şimdi bunu. Mola, sürpriz sınav.
Soru:
Çin kırk yıl önce, yani 1978'de, piyasaya girmek için ilk adımını atmıştır.
O esnada, Çin'in bir milyarlık nüfusunun yüzde kaçı
günlük iki dolardan daha azıyla hayat mücadelesi veriyordu?
Tahminde bulunun. %25?
%50?
%75?
%90.
Ne sizce?
%90.
On kişiden dokuzu günlük iki dolardan daha azıyla geçiniyormuş.
2018'de, kırk yıl sonra.
Şimde ne rakamlar?
Tahmininiz ne?
Bir göz atın.
Bugün yüzde birden daha az.
Çin'in devlet başkanı önümüzdeki üç yıl içinde
kalan yüzde birlik kesimin de
barajı geçeceğinin sözünü veriyor.
Bu adeta bir mucize.
İnanması güç.
Ancak verileri göz ardı etmek mümkün değil.
25 yıl önce hiçbir uluslararası tabloda
yer bile almayan ülke
ABD'yle rekabet etmeye
hatta bazı alanlarda ABD'yi geçmeye başladı.
Böylelikle dünyamızı şekillendirecek bu sorun ortaya çıktı:
Yükselişi durmayacak gibi görünen Çin
tarihin en büyü çarpışması yolunda
liderlik koltuğuna sabitlenmiş ABD'ye hızla yaklaşıyor.
Bu sorunu daha iyi kavrayabilmemiz için
sizi büyük bir düşünür ile tanıştıracağım.
Büyük bir fikir ortaya atacağım
ve size çok önemli bir soru yönelteceğim.
Bu büyük düşünür Thukydides.
İsmini söylemesi zor, biliyorum.
Bazıları telafuz etmede zorlanıyor.
Hadi birlikte söyleyelim. Bir, iki, üç:
Thukydides.
Bir daha: Thukydides.
Peki Thukydides kim?
Tarih biliminin kurucusu ve öncüsü.
İlk tarih kitabını o yazdı.
Adı da "Peloppones Savaşının Tarihi."
Yunanistan'daki 2500 yıl önceki savaşı anlatır.
Hiç olmazsa arkadaşlarınıza "Bugün büyük bir düşünür tanıdım.
"Adını bile telaffuz edebiliyorum: Thukydides."
diye bir tweet atabilirsiniz.
Pekala, Thukydides'in antik Yunanistan'ı yok eden bu savaş hakkında
meşhur bir sözü vardır:
"Savaşı kaçınılmaz kılan şey Atina'nın yükselişi
ve bunun Isparta'da uyandırdığı korkuydu."
Yani birinin yükselişi
ve diğerinin buna tepkisi
tehlikeli bir gurur, kibir
paranoya havası yaratarak
iki tarafı da savaşa sürüklemiştir.
Bu da beni büyük fikre getiriyor:
Thukydides Tuzağı.
"Thukydides Tuzağı" Thukydides'in vukfunu yaşatmak amacıyla
birkaç yıl önce ortaya attığım bir deyim.
Thukydides Tuzağı yükselen güç, hükmeden gücün konumunu tehdit ettiğinde
ortaya çıkan tehlikeli bir olgu.
Örneğin Atina'nın Isparta'ya,
100 yıl önce Almanya'nın Büyük Britanya'ya
veya bugün Çin'in ABD'ye
olan etkisi gibi.
Henry Kissinger'in de dediği gibi,
Thukydides Tuzağı konseptini iyice anladığınız zaman
günümüzde olup biten her şeyin
ötesini görebilmeye ve aslında nelerin olup bittiğini
anlamaya başlıyorsunuz.
Pekala, günümüzün en mühim sorusuna gelelim.
Tarihin ayak izlerini takip mi edeceğiz?
Yoksa hayal gücümüzü, mantığımızı
ve cesaretimizi kullanarak
durum kimsenin istemediği
ve herkesin yıkıcı olacağını bildiği türde bir savaşla sonuçlanmadan
bu rekabeti kontrol etmenin bir yolunu bulabilecek miyiz?
Bunu açıklamak için bana beş dakika verin.
"Çin şunu yapıyor. ABD şöyle cevap veriyor." gibi haberleri gördüğünüzde
olan bitenler hakkında
daha iyi bir anlayışa sahip olacak
ve hatta bunu arkadaşlarınıza açıklayabileceksiniz.
Pekala. Terse dönen yoksulluk piramidinde gördüğümüz üzere
Çin gerçekten birden yükseliverdi.
Bu gerçekten büyüleyici.
Bu durumu en iyi eski Çek devlet başkan Vaclav Havel özetledi.
"Tüm bunlar o kadar hızlı oldu ki hayret etmeye fırsatımız olmadı." demiş.
(Gülme sesleri)
Ne kadar hayret etmem gerektiğini kendime hatırlatmak için
zaman zaman Cambridge'teki ofisimin penceresinden
Kennedy Okulu ile Harvard İşletme Okulu arasından geçen
Charles Nehri'nin üzerinde bulunan bu köprüye bakıyorum.
2012'de, Massachusetts Eyaleti bu köprüyü restore edeceklerini
ve bunun iki yıl süreceğini açıkladı.
2014'te henüz tamamlanmadığını söylediler.
2015'te bir yıl daha süreceğini söylediler.
2016'da hala bitmediğini,
ne zaman biteceğini de söylemeyeceklerini açıkladılar.
Nihayet geçen yıl bitirildi. Bütçenin üç katı harcanarak...
Şimdi bunu Pekin'de üzerinden geçtiğim benzer bir köprüyle karşılaştıralım.
Adı Sanyuan Köprüsü.
2015'te Çin hükûmeti bu köprüyü restore etmeye karar verdi.
Şerit sayısı da ilk köprüdekinin iki katı.
Projeyi tamamlamaları ne kadar sürmüştür sizce?
2015'te başladı. Tahminler ne?
Tahminde bulunun.
Peki. Şuna bir göz atın.
(Gülme sesleri)
Cevap: 43 saat.
(İzleyiciler şaşırır)
(Gülme)
Bunun New York'ta olması mümkün değil tabii.
(Gülüşler)
Bu hızlı çalışma etiğinin arkasında amaç odaklı bir lider
ve işleyen bir hükûmet bulunuyor.
Uluslararası arenadaki en hırslı, en yetkin lider
Çin devlet başkanı Şi Cinping.
Ne istediğine dair de bir gizlisi saklısı yok.
Altı yıl önce başkan olduğunda söylediği gibi
amacı "Çin'i yeniden harika yapmak."
(Gülme sesleri)
Donald Trump bunun bir benzerini kullanmadan çok önce o kullanmış.
Bu yönde Şi Cinping belli tarihler için belli hedefler belirledi.
2025, 2035, 2049.
2025'e kadar Çin, 10 öncü teknoloji piyasasında
baskın güç olmayı hedefliyor.
Şoförsüz arabaları, robotları,
yapay zekâyı, kuantum bilgisayarları kapsıyor bu.
2035'e kadar tüm gelişmiş teknolojilerde
inovasyon lideriğini hedefliyor.
Çin Halk Cumhuriyeti'nin ilanının 100. yıl dönümü olan
2049'a kadar ise
açık ara farkla bir numara olup
Şi Cinping'in deyişiyle "Savaşıp Kazanan" bir orduya sahip olmayı hedefliyor.
Bunlar cüretkar hedefler ancak sizin de gördüğünüz gibi
Çin bu hedeflere ulaşma yolunda
gayet iyi ilerliyor.
Dünyanın ne kadar hızlı değiştiğini göz önünde bulundurmalıyız.
Otuz yıl önce
internet bile yoktu henüz.
Çin'in bu yükselişinden en doğrudan kim etkilenecek?
Tabii ki şu anki bir numara.
Çin büyüdükçe, güçlendikçe, zenginleştikçe,
teknolojik olarak geliştikçe
kaçınılmaz olarak Amerikan mevki ve imtiyazlarıyla çakışacak.
Gururlu Amerikalılar için
özellikle de benim gibi taşralı Amerikalılar için, North Carolinalıyım,
bu resimde bir sorun var.
ABD bir numara demek. Bu bizim benliğimize işlemiş.
Ancak daha önce de dediğim gibi verileri göz ardı etmek mümkün değil.
Dört yıl önce Senator John McCain bunu Senato Silahlı Kuvvetleri Komitesi'ne
teyit etmemi istedi.
Ben de onlara bu gördüğünüz
ABD ile Çin'i bir parktaki tahterevallinin
ayrı uçlarına oturmuş çocuklara kıyaslayan bir çizelge hazırladım.
Her biri ekonomilerinin büyüklüğü ile temsil edilmiş.
2004'te Çin bizim yarımız kadar.
2014'te GSYİH'si bizimle eşit.
Bu gidişata göre 2024'te bizden %50 daha büyük olacak.
Bu köklü değişimin sonuçları her yerde hissedilecektir.
Örneğin mevcut ticari çekişmede
Çin halihazırda başlıca Asya ülkelerinin
hepsinin bir numaralı ticari ortağı.
Bu da bizi Yunan tarihçimize geri getiriyor.
Harvard "Thukydides Tuzağı Vaka Dosyası" tarihin son 500 yılını inceledi
ve yükselen gücün hükmeden gücü yerinden etmekle tehdit ettiği
16 vaka buldu.
Bunların on ikisi savaşla sonuçlandı.
İşin trajik tarafı bu savaşların yalnızca birkaçı
tarafların isteğiyle gerçekleşti.
Yani savaşların sadece birkaçı yüklesen güç
veya hükmeden güç tarafından başlatıldı.
Peki bunun açıklaması ne?
Olan şu: Üçüncü bir tarafın kışkırtması
tarafların birbirine karşı harekete geçmesine neden olup
iki tarafı da gitgide
istemedikleri bir duruma sokuyor.
Çılgınca gelebilir, ki öyle.
Ama hayat bu.
I. Dünya Savaşı'nı hatırlayın.
Oradaki kışkırtma
ikinci düzey yönetici olan
Arşidük Franz Ferdinand'ın suikastiydi.
-Ki bu da Avusturya-Macaristan imparatorunu
Sırbistan'a ültimatom vermeye itmişti.
İşin içine müttefikler girdi,
iki ay içinde tüm Avrupa savaştaydı.
Şimdi Thukydides'in Dünya'yı izlediğini hayal edin.
Ne derdi?
Hükmeden güç için
Donald Trump'tan daha uygun bir lider bulabilir miydi?
(Gülme)
Ya da yükselen güç için Şi Cinping'den daha uygun bir lider?
Başını kaşıyıp
Kuzey Kore'nin lideri Kim Jong-Un'dan daha renkli bir kışkırtıcı
düşünemeyeceğini söylerdi kesinlikle.
Her biri kendi rolünü oynamaya kararlı görünüyor.
Tam oturuyor.
Hayatımızın geri kalanına ciddi ölçüde
etki edecek bu önemli soruya
tekrar geri dönelim.
Amerikalılar ve Çinliler tarihe boyun eğip her iki taraf için de yıkımla sonuçlanacak
bu savaşın gerçekleşmesine izin verecekler mi?
Yoksa birlike hayatlarımızı sürdürmenin bir yolunu bulmak,
21. yüzyılda liderliği paylaşmak
veya Şi Cinping'in dediği gibi yeni güç ilişkileri kurmak için
hayal gücümüzü ve cesaretimizi kullanabilecek miyiz?
Son iki yıldır
tutkuyla takip ettiğim olduğum mesele bu.
İlgili tüm hükûmetlerin liderleriyle konuşma
ve onları dinleme fırsatım oldu.
Pekin, Washington, Seul, Tokyo...
Sanat ve iş camiasından da fikir liderleriyle buluştum.
Keşke bildirebileceğim daha fazla şey olsa.
İyi haber liderler gitgide bu Thukydides dinamiği
ve bunun teşkil ettiği tehlikelere
karşı bilinçleniyorlar.
Kötü haber ise kimsenin tarihin tekerrür etmesinden
kaçınmaya dair makul bir planının olmaması.
Bana kalırsa alışılmışın dışında fikirlere
ihtiyacımızın olduğu çok açık.
Farklı, yeni fikirlere...
Bugün beni TED'e getiren şey de bu.
Sizden bir ricada bulunacağım.
Buradaki kitle gezegendeki en yaratıcı insanlardan oluşuyor.
Sizler sabahları kalkıp
sahip olduğumuz bu dünyanın nasıl idare edilebileceği ile kalmayıp
olması gereken dünyaların nasıl yaratılabileceğini de düşünüyorsunuz.
Siz tüm bu söylediklerimi sonradan iyice düşünürken
bazılarınızın cüretkar hatta çılgın fikirlerle çıkageleceğine
ve keşfedilen bu fikirlerin farklılık yaratacağına inanıyorum.
Sırf hatırlatmak için söylüyorum bunu:
Bu tarihte ilk olmaz.
Size II. Dünya Savaşı'ndan sonra ne olduğunu hatırlatayım.
Amerikalı, Avrupalı ve diğerlerinden oluşan muazzam bir grup
ki sadece hükûmetlerden değil, kültür ve iş dünyasından da kişileri kapsayan
bir grup birleşerek hayalgüçlerini kullandılar.
Hayal edip yarattıkları şey
yeni bir uluslararası düzendi;
sizin, benim, hepimizin hayatlarımızı büyük güç savaşları olmadan
bugüne dek görülmemiş
bir zenginlik içinde yaşamamıza olanak veren bir düzendi.
Olağanüstü bir şey bu.
İşin ilginç tarafı bu sonuca ulaşmamızı sağlayan projenin her ayağı
ilk teklif edildiğinde
çok naif ve gerçekçi olmaması gerekçesiyle
yerleşmiş dış siyaset düzenince reddedilmiş.
Benim favorim Marshall Planı.
II. Dünya Savaşı'ndan sonra Amerikalılar bitkin düşmüştü.
On milyon asker terhis edilmişti,
önemli iç politikalar üzerine yoğunlaşılmıştı.
Lakin herkes zamanla Avrupa'nın savaştan ne kadar zarar aldığını
ve Sovyet komünizminin ne kadar saldırgan olduğunu anlamış,
bunun üzerine Amerikalılar dört yıl boyunca kendilerini
yıllık GSYİH'nin %1,5 oranında vergilendirmeye karar vermiş
ve vergilerden toplanan parayı Avrupa ülkelerine yardım olarak göndermişti.
Almanya ve İtalya'ya bile...
-Ki savaşta Amerikan askerlerini öldürmüşlerdi.
Olağanüstü.
Bu Birleşmiş Millletler'in de kurulmasını sağladı.
Olağanüstü.
İnsan Hakları Evrensel Beyannamesi.
Dünya Bankası.
NATO.
Bunların hepsi barış ve refah düzeninin birer parçası.
Yani kısaca yapmamız gereken şey bunu tekrarlamak.
Bence şu an tarih bilgisi eşliğinde bir hayalgücü, bir yaratıcılık dalgasına
ihtiyacımız var.
Çünkü filozof Santayana'nın da bize hatırlattığı gibi,
en nihayetinde, geçmişi unutanlar,
onu yeniden yaşamaya mahkumdurlar.
Teşekkür ederim.
(Alkışlar)
首先我想感谢能有这个机会,
来讨论你们职业生涯中 最大的国际话题，
同时也是众所周知， 最重要的，
全世界正面临的国际性挑战。
这个话题，毋庸置疑， 便是中国的崛起。
在此之前从未有如此众多的人，
在如此众多的方面，
有着如此飞速地进步。
随之而来的挑战在于 中国崛起所带来的影响--
对美国以及国际秩序，
所产生的混乱，
而美国一直是国际秩序的 首要建造者和守卫者。
历史学家们将过去的100年 称为“美国的世纪”。
美国人对自己在各方面所处的顶尖地位，
早已习以为常。
因此，若是有另一个 如同美国一样，
力量强大的大国-- 甚至更大的国家存在。
这将对美国人的 自我认知造成威胁。
对这场正在进行的竞争 应该采取什么视角，
把眼光放大至历史中会很有用。
过去500年发生过的16案例，
展现崛起力量威胁掌权力量， 甚至取而代之。
其中12件案例最终导致战争。
刚刚过去的11月， 我们纪念了那场100周年的战争。
这场战争影响之广，
以致历史学家创造了一个 新的类别：世界大战。
在1918年的第11个月的，
第11天中的第11个小时，
第一次世界大战的 枪声开始沉寂，
但是两千万人 早已在战争中丧生。
我相信在座各位都很熟悉，
所以你们应该 对中国的崛起有所了解。
因此，我接下来想着重讨论 中国崛起所带来的影响，
对于美国，对于国际秩序，
对于战争与和平方面所带来的影响。
我在哈佛教书多年的经验告诉我，
偶尔有个短暂间隙会很有效，
来确认我们的认知是否同步。
我将我的检验方式称为“暂停休息”，
我给学生们提及测验 当然了，是不记分的。
所以我们也试试吧， 突击小测验。
提问：
四十年前，1978年， 中国向市场进军。
那时的中国， 十亿人口中有多少比例
挣扎在每天仅花2美刀的水平线上呢？
猜一下--25%？
50%？
75%？
是90%。
你们怎么看？
90%。
每十人中有九人，每天的花销不到2美刀。
2018年，40年之后，
这个数字变成多少了呢？
你们猜是多少？
了解一下，
如今每一百人中不到一人。
中国国家主席还承诺在未来三年里，
最后的那一千万人口，
会摆脱那个临界值。
因此这可以说是我们 有生之年中的一个奇迹。
难以置信。
然而残忍的事实无法忽视。
一个在25年前从未出现在，
任何国际会议上的国家，
已经崛起，
开始去竞争-- 并且在一些方面超越了美国。
因此，改变世界的挑战在于：
貌似无法阻挡的 崛起的中国，
加速朝着明显不动的 占据统治地位的美国走去。
这可以说是历史上 最大的碰撞交锋。
为了帮助大家理解这个挑战，
我要向大家介绍 一位伟大的思想家。
我要在演讲中展示 一个宏大的想法，
并由此提出 最重要的问题。
这位思想家名为修昔底德。
我知道他的名字很绕口，
有些人不太清楚如何发音。
所以我们练习一遍， 一，二，三，一起：
修昔底德。
再一次：修昔底德。
谁是修昔底德？
他是历史学之父，历史学的创立者，
他撰写了第一本历史书。
这本书名为 《伯罗奔尼撒战争史》。
它讲的是2500年前 发生在希腊的战争，
所以如果今天什么都没印象 你可以给朋友发推特说：
“我今天认识了一位伟大的思想家，
我甚至可以念他的名字：修昔底德”。
关于这场摧毁了古希腊的战争，
修昔底德写下了一句著名评论：
“正是雅典势力的崛起 和斯巴达因此而逐渐产生的恐惧，
使得这场战争不可避免”。
所以一方势力的崛起，
以及另一方所做的反应，
制造了饱含 骄傲，傲慢，偏执的
有毒鸡尾酒，
这毒药让两者都上了战场。
而这将我引向一个宏大的想法：
修昔底德的陷阱。
“修昔底德的陷阱”是 我几年前发明的词,
以便生动地阐述 修昔底德的见解。
“修昔底德的陷阱” 指的是当新兴力量，
威胁到掌权势力时 产生的危险动态，
如雅典--
如100年前的德国 又如如今的中国--
和它们对斯巴达的影响，
如100年前的大英帝国 又如今对美国造成的影响。
像亨利·基辛格所说，
一旦你产生这个想法， 脑海中有了“修昔底德的陷阱”，
它将给你提供--
透过现今的新闻与喧嚣，
并理解事态的实际进展的棱镜，
所以，当下对于全世界来说， 最重要的问题是：
我们将步入历史的后尘吗？
或者我们可以 通过融合想象力和常识，
以及勇气，
来寻找到对付 这种竞争关系的解决途径，
而不引发任何人都不期待，
且只会带来灾难的战争吗？
让我花5分钟来解释，
等你下午接收到一条新闻消息，
报道中国这么做， 或者美国那样应对时，
你就会对事情进展 有更深的理解，
甚至可以跟朋友做一番解释。
如同我们所看到的这个 贫穷倒金字塔一样，
中国确实在崛起。
如同流星般快速向前。
我认为前任捷克总统 瓦茨拉夫·哈维尔的描述很准确。
他说：“这一切发生得太快了， 我们甚至还来不及去惊讶。”
（笑声）
为了提醒我自己应该有多惊讶，
我坐在自己在剑桥的办公室， 偶尔会朝窗外望去
这座横跨查尔斯河的桥，
它处于哈佛的 肯尼迪政府学院和商学院之间。
2012年，马萨诸塞州宣布 他们将翻新这座桥，
预计将花费两年时间。
可到了2014年还没竣工。
2015年时， 他们说要再一年。
到了2016年他们又说未能竣工，
我不是打算告诉大家它什么时候能竣工。
最终，这项工程在去年竣工-- 实际花费金额是预算的三倍。
现在，把这架桥和我上月在北京 曾驾驶穿过的一座桥做对比。
这座桥叫三元桥。
2015年时中国人 决定翻新这座桥。
这座桥的交通车道数 是剑桥的两倍。
中国人花了多久完成这项工程呢？
2015年， 你们猜是花了多久？
猜一下--好，三（年）
我们看看这段录像吧
（笑声）
答案是43小时。
（观众：哇！）
（笑声）
当然，这种事不可能发生在纽约。
（笑声）
在这执行速度的背后 是由以目标驱动行动的领导者，
和一个干实事的政府。
在如今的国际舞台上 最有雄心和最有竞争力的领导者，
是中国国家主席习近平。
他从不掩饰 自己想得到什么。
如同他六年前当选主席时所说。
他的目标就是要让 中国再次变得伟大—
（笑声）
这个口号早在特朗普 提出类似的话前就已经出现了。
那时习近平还宣布了 特定日期应完成的特定目标：
2025年，2035年，2049年，
到2025年时， 中国要成为10个先进科技领域，
主要市场中的主导力量，
这其中包括 无人驾驶汽车，机器人，
人工智能和量子计算。
到2035年时， 中国要成为所有先进科技领域中
最具创新力的领导者。
并且到2049年， 中华人民共和国，
成立100周年之际，
中国要成为无可争议的第一，
其中包括，习近平强调， 一支他称为“打得赢”的军队。
这些都是大胆的目标， 但是大家都知道，
中国在朝着目标的路上，
一路走得稳扎稳打。
我们还需提醒自己 这个世界的变化之快。
三十年前，
万维网还没出现。
有谁能直观地感受到 中国崛起的影响力呢？
答案显而易见的， 便是当今的第一大国。
随着中国变得 愈发强大和富有，
科技变得更加先进，
中国将注定要对 美国的地位和特权产生威胁。
对于那些热血沸腾的美国人来说——
尤其是像我一样的美国乡巴佬-- 我来自北卡罗莱纳州，
这张宏大的蓝图里有点不对劲。
美国就是“第一”的代名词， 这点毋庸置疑，
但是还需再次强调： 我们无法忽视残忍的事实。
四年前，参议员约翰·麦凯恩想让我，
向参议院军事委员会阐明这个事实。
我便给他们绘制了一张表，如大家所见，
在这个表中，我把中美对比：
比喻成在操场上玩跷跷板的两个小孩子，
尺寸大小由两国的经济规模决定。
2004年时， 中国的规模仅占美国的一半。
到了2014年， 中国的GDP值和美国一样了。
照此形势发展，到2024年时 中国的规模会变得比美国大一半。
这个构造层面的改变结果 体现在方方面面。
举个例子，在如今的贸易冲突中，
中国已经成为了所有亚洲主要国家的，
第一大贸易伙伴。
这个事实又把我们 带回了修昔底德的理论。
哈佛大学的“修昔底德案例文档” 回顾了前500年里的历史，
并发现16个档案里出现了，
崛起力量威胁掌权力量的事件。
这其中12个案例以战争结束。
最为悲剧的是，很少有主角，
想要发动战争；
其中只有几场战争是 由崛起力量，
或掌权力量发起的。
事情是如何进展的？
实际上，第三方势力的挑衅，
造成了某一方势力的躁动，
而这便形成了一个漩涡，
把这两方势力拽进了 未曾想到达的地步。
这听起来有点疯狂， 确实是这样的。
但现实如此。
回想一下 世界第一次大战。
那场战争的导火索，
便是矛头指向二级人物，
弗朗茨·斐迪南大公的刺杀行动，
这导致了奥匈帝国的皇帝，
下达对塞尔维亚的最后通牒，
随后形成了多方势力的盟军，
两个月不到， 全欧洲便陷入战争。
想象一下修昔底德 观望如今的地球形势。
他会发表什么看法？
他会找到一个比特朗普更合适，
掌权力量的领导者吗？
（笑声）
或者找到一个比习近平 更合适的崛起力量领导者？
然后他会挠挠头，
并十分确信地说他无法找到，
比朝鲜领导者金正恩 更具鲜明色彩的煽动者了。
每个人似乎都在扮演着 被分配好的角色，
并按着剧本发展进行。
最后，我们再以最重要的问题总结，
这个问题对我们的余生，
都具有重大意义：
美国人和中国人 难道就打算让历史的车轮，
载着他们驶向对任何人 都没好处的灾难性战争吗？
又或，我们能征服想象力和勇气，
寻找一条共生之路，
分享21世纪的领导权力，
或者就如习近平所说， 创造一种新形式的权力联盟吗？
这个话题是我近两年来，
一直在热切思考的。
我曾有机会去和所有相关政府--
北京，华盛顿，
首尔，东京--讨论与倾听，
并从艺术和商业范围判断这些领导者。
我不方便透露更多。
好消息是，这些领导者 对于修昔底德的理论，
以及其可能造成的危险，
开始逐渐重视起来。
坏消息是， 没有人制定出可行的方案，
来逃出历史的怪圈。
所以我很清楚我们需要，
在常规之外寻找些想法--
实际上，是从另一角度 或者另一空间--
这便成为了我今天来TED的缘由，
也促使我发出请求。
在座的观众中囊括了 这个星球上最富创造力的大脑，
你们会早上起来时思索，
不局限于关于如何管理 这个世界的问题，
也去思考该如何创造 一个应有的世界。
所以我希望随着 大家思考得越深入，
在座的人里可能， 会产生些些大胆的甚至疯狂的想法。
而当这些想法被发现时， 便会给这个世界带来些不同。
提醒一下，如果你想尝试的话，
这并不是历史上的首次尝试。
我再来讲述一下 第二次世界大战后发生的事吧。
一个由美国人，欧洲人和其他地区的人 组成的杰出组织，
其中不仅有拥有政府工作背景的成员， 还有来自文化界和商界的成员。
他们把自己投入进想象力集合工程。
这些人所想象和创造的，
是新的国际秩序，
一个让你，我，所有人都拥有自己的生活，
让大规模战争消失殆尽，
并带来前所未有的繁荣的秩序。
这是一段很杰出的事迹。
有趣的是，这个项目中的每一环，
在最开始公布的时候，
被对外政策体制 以幼稚和不现实为由，
给拒绝。
我最欣赏的是马歇尔计划。
第二次世界大战结束后， 美国已精疲力竭。
它们遣散了一千万支军队，
并把精力放在 紧急国内议程中。
但当人们开始意识到 欧洲是怎么满目疮痍
以及苏联共产主义 如何强势时，
美国人最后决定在四年内
向人民征收占GDP 1.5%的税金，
并把这些钱送至欧洲协助重建，
包括德国和意大利，
这些美国昔日的敌军。
令人惊叹。
这件事也促使了联合国的建立。
令人惊叹。
世界人权宣言。
世界银行。
北大西洋公约组织。
所有这些都是这个以和平繁荣 为目的的秩序的产物。
总之，我们所需的是 重新再做一遍。
并且我认为现在我们需要 想象力和创造力的迸发，
前事不忘后事之师，
因为哲学家桑塔耶拿告诫我们，
最后，只有那些拒绝学习历史的人，
会被迫重蹈历史的覆辙。
谢谢大家。
（掌声）
謝謝各位，讓我有機會來談論
你們職業生涯中 最大的國際故事，
它同時也是我們所能看見 世界將要面對的
國際挑戰中， 最重要的一個。
當然，這個故事就是中國的崛起。
以前從來沒有這麼多人
在這麼多面上 如此快速崛起。
而挑戰就是， 中國崛起的影響——
它將會造成美國
和國際秩序的混亂，
因為美國一直是國際秩序的 主要建築師和守護者。
過去一百年是歷史學家 所謂的「美國世紀」。
美國人已經習慣了 他們在所有權勢等級中
都位在頂端的地位。
所以，有另一個國家有可能會
和美國一樣大、一樣強壯—— 或更大——的這個想法，
讓美國人覺得身分受到了侮辱。
就我們現在在這場競中 所看見的層面來說，
把它標示在歷史地圖上會更有用。
過去五百年， 我們已經看到十六個案例，
都是新興的政權威脅 要取代正在統治的政權。
其中十二個案例 都是以戰爭收場。
所以，在十一月，
我們都將會為了 戰爭結束一百週年
而暫停下來， 這場戰爭涵蓋太廣了，
以至於歷史學家得為它創造出 一個全新的類別：世界大戰。
所以，在 1918 年 11 月
11 日 11 點，
第一次世界大戰 不再有任何槍響了，
但已經有兩千萬人身亡。
我知道這裡的觀眾都很有 知識經驗，知道中國的崛起。
因此，我要把焦點放在 中國崛起的影響，
對美國、對國際秩序，
以及對戰爭與和平之前景的影響。
但，我在哈佛教書了很多年，
我不時會學到， 短暫地暫停一下來確保
大家意見都一致 是很有幫助的。
我稱它作「暫停」， 我暫停的方式是，
我會給學生突襲測驗—— 當然，不算分的。
所以，咱們來試一下。 暫停，突襲測驗。
問題：
四十年前，1978 年， 中國開始進軍市場。
在那時，中國十萬公民 當中有多少百分比
要以一天不到二美元的薪水 掙扎著求生存？
猜猜看——25%？
50%？
75%？
90%。
你們認為呢？
90%。
十個人當中有九個人， 一天賺不到二美元。
2018 年，四十年後。
這個數字變成多少？ 你們猜多少？
看一看這個。
現今是一百個人中不到一個人。
中國的國家主席保證， 在接下來的三年內，
那最後的一千萬人
將會被提升到那水平之上。
這真的是我們人生中的一個奇蹟。
很難相信，但殘酷的事實 更是難以忽略。
二十五年前，這個國家 甚至沒有出現在任何國際聯盟中，
卻高飛了，與美國並駕齊驅—— 在某些地區，甚至超越美國。
因此，這個挑戰 會形塑我們的世界：
看似勢不可擋的新興中國
加速朝向具有支配地位但明顯 只在原地踏步的美國前進，
這個軌道的終點會是 歷史上最雄偉的撞擊。
為了協助我們理解這項挑戰，
我會向各位介紹一位偉大的思想家，
我會展示出一個遠大的想法，
然後我會丟出一個最必然的問題。
這位偉大的思想家是修西得底斯。
我知道他的名字很難唸，
有些人不知道要如何發音。
所以，咱們來唸一次， 一、二、三，一起唸。
修西得底斯。
再一次：修西得底斯。
所以，修西得底斯是誰？
他是歷史之父及歷史的奠基者。
他寫了史上第一本史書。
書名叫《伯羅奔尼撒戰爭史》，
內容講的是 2500 年前 在希臘的戰爭。
如果今天沒別的事， 你可以上推特告訴你的朋友：
「我遇到了一個偉大的思想家。
我甚至知道他的名字 怎麼發音：修西得底斯。」
所以，這場戰爭摧毀了古典希臘，
修西得底斯有句 很有名的句子：
「是雅典的崛起
和害怕這會慢慢地灌輸到 斯巴達的恐懼，
讓這場戰爭變得無可避免。」
所以，一方的崛起，
以及另一方的反應，
會調出有毒的雞尾酒， 混合了驕傲、
自大、妄想，
讓雙方中了要引發戰爭的毒。
這就要談到一個遠大的想法了：
修西得底斯的陷阱。
「修西得底斯的陷阱」 是我在幾年前創造出來的新詞，
讓修西得底斯的洞見變得更生動。
修西得底斯的陷阱是一種 危險的動態，會出現的時候是
當新興的政權威脅要取代掉 正在統治的政權時，
就像是雅典——
或一百年前的德國， 或現今的中國——
以及他們對斯巴達的影響，
或是一百年前的大布列顛， 或現今的美國。
如亨利季辛吉說過的，
一旦「修西得底斯的陷阱」 這個想法概念進到你的腦袋中，
它就會提供一副透鏡，
協助你看穿現今的新聞和噪音，
了解真正發生了什麼事。
所以，關於我們現今的世界， 最必然的問題就是：
我們是否會追隨著歷史的腳步？
或是，我們能否透過
想像力、常識，和勇氣的組合，
來找到一種方式，處理這種競爭，
且不會引發沒有人想要
且人人都知道結果 會很慘烈的戰爭？
給我五分鐘來說明，
然後，今天下午晚些時候， 如果你碰到了下一個
關於中國在這麼做、 或美國如何應對的報導時，
你將會更了解發生了什麼事，
甚至還可以跟你的朋友解釋。
所以，當我們看到貧困金字塔 被翻轉的這個狀況時，
中國已經在起飛了。
這是流星般的。
我認為捷克前總統 瓦茨拉夫哈維爾的說法是最棒的。
他說：「這一切發生得好快， 我們都沒有時間吃驚。」
（笑聲）
為了提醒我自己， 我應該要有多吃驚，
我偶爾會看向劍橋辦公室的窗外，
看著這座橋， 它跨座在查爾斯河上，
位於堅尼地小學 和哈佛商學院之間。
2012 年，麻薩諸塞州說 他們要重條這座橋，
會費時兩年。
2014 年，他們說尚未完成。
2015 年，他們說還要再一年。
2016 年，他們說尚未完成，
我們不會告訴你們何時會完成。
終於，去年，完工了—— 預算超支了三倍。
把它和我上個月在北京開車
經過的一座類似橋樑做個比較。
它叫做三元橋。
2015 年，中國人決定要把這座橋重修。
它的線道其實是剛才那座橋的兩倍。
他們花了多少時間完成這項計畫？
2015 年，你們覺得呢？
猜猜看——好，三年——
看看吧。
（笑聲）
答案是 43 小時。
（觀眾：哇！）
（笑聲）
講者：當然， 這在紐約是不可能發生的。
（笑聲）
在這種執行速度的背後，
是一位目的導向的領導者，
以及一個有用的政府。
現今在國際舞台上最有野心 且最有能力的領導者，
就是中國國家主席習近平。
且他完全不隱藏他想要什麼。
六年前，他當上國家主席時，他說
他的目標是要讓中國再次偉大——
（笑聲）
他很早就打出這個標語，唐納川普 到很久之後才採用它的一個版本。
為了達成這個遠景，習近平宣佈了
明確的目標和明確的日期：
2025 年、2035 年、2049 年。
2025 年，
中國要在十項最重要科技的
主要市場中佔有主導支配的地位，
包括無人駕駛汽車、機器人、
人工智慧、量子計算。
2035 年，中國要成為
所有先進科技中的創新領導者。
2049 年，也就是中華人民共和國
創立的一百週年，
中國要明確成為第一名，
習近平說，還包括 一支「能打勝仗」的軍隊。
這些目標很大膽，但如你們所見，
中國已經踏上 朝這些方針邁進的路了。
我們應該要記得 我們的世界改變有多快。
三十年前，
全球資訊網還沒被發明出來。
對於中國的崛起， 誰感受到的衝擊最直接？
很明顯，就是目前的龍頭。
隨著中國變壯大、變富有，
且在科技上更先進，
無可避免，它一定會撞擊到 美國的地位和特權。
對於血氣方剛的美國人來說——
特別是易怒的美國鄉巴佬， 像我，我來自北卡羅萊納州——
這個局面有點不對勁。
美國代表著第一名，那就是我們。
但，再說一次： 殘酷的事實難以忽略。
四年前，參議員約翰馬侃 要求我為此作證，
對象是他的美國參議院軍事委員會。
我為他們製作了一張圖， 你們可以看到，
它說的是，把美國和中國比喻成
在遊樂場上分別坐在 翹翹板兩端的孩子，
大小代表的是它們的經濟規模。
2004 年末，中國的大小 只有我們的一半。
2014 年，中國的 GDP 和我們的打平。
依目前的軌道繼續下去， 到了2024 年，
它會比我們大一半。
這種構造改變的後果， 將會無所不在。
比如，在目前的貿易衝突中，
中國已經是所有亞洲國家中
第一名的貿易夥伴。
這就要把我們帶回到 我們的希臘歷史學家。
哈佛的「修西得底斯的 陷阱案例檔案」
回顧了過去五百年的歷史，
發現了十六個案例，
都是新興的政權威脅 要取代正在統治的政權。
當中十二個以戰爭收場。
這當中的悲劇是，
在大部分這些案例中，
其實雙方的倡導者都不想要打戰；
沒有幾個案例是由新興政權 或是統治政權發起戰爭的。
那麼， 這是怎麼回事？
發生的狀況是，第三方的挑釁
迫使其中一方做出反應，
讓一個螺旋轉動起來，
把雙方都拖到了 它們不想要去的地方。
如果那聽起來很瘋狂， 的確，但那就是人生。
別忘了第一次世界大戰。
在那個案例中的挑釁
就是刺殺了一位二級的人物
法蘭茲斐迪南大公，
這個事件造成奧匈帝國的帝王
對塞爾維亞發出最後通牒， 他們把各方盟友都拉進來，
在兩個月內，整個歐洲都在打戰。
所以，想像一下，如果現今 修西得底斯在看著地球。
他會怎麼說？
對於統治的政權，他能找到
一個比川普更適合的領導人嗎？
（笑聲）
或是為新興政權找到一個 比習近平更恰當的領導？
他會很傷腦筋，
肯定會說他想不出比北韓的金正恩
更生動的挑唆者了。
每個人似乎都很堅決 要扮演他們被分派的角色，
且完全照劇本演出。
所以，終於，我們再次 用最必然的問題來下結論，
這個問題對於我們往後的生活
會有最嚴重的後果：
美國人和中國人會讓 歷史的力量將我們推向
一場會讓雙方都很慘的戰爭嗎？
或是我們能夠喚起 我們的想像力和勇氣，
找到一種方式，一起生存下去，
在 21 世紀共享領導權，
或是，如習近平所言， 創造出偉大政權關係的新形式？
這是我過去兩年一直 很熱切在追尋的議題。
我有機會能夠和所有 相關政府的領袖
談話並傾聽他們——
北京、華盛頓、首爾、東京——
還有在藝術和商業光譜上 不同位置的思想領袖。
我希望我有更多可以報告。
好消息是，領袖們都越來越意識到
這種修西得底斯動態，
以及它所造成的危險。
壞消息是，沒有人 有一個可行的計畫
來像往常一樣逃離歷史。
所以，我很清楚知道我們需要一些
打破傳統狀態圖的不同想法——
的確，來自另一頁 或另一個空間——
這就是今天我來 TED 的目的，
這就帶到我的一個請求。
在這個觀眾群中有一些
地球上最有創意的人，
早上起床時想的不只是 如何管理我們現有的世界，
還要如何把世界創造成 它應有的樣子。
所以，我希望這能夠被聽進去， 且當你們在思考它時，
有些人可能會有一些大膽的想法， 一些狂野的想法，
如果能做到，就會讓這個空間 有所不同的想法。
只是想提醒大家， 如果你們真的有，
這也不是第一次。
讓我提醒大家在第二次世界大戰 之後發生了什麼事。
有一群很了不起的人，包括 美國人、歐洲人，及其他人，
不僅是來自政府的人， 還有來自文化和商業界的人，
一同參與集體的想像力浪潮。
他們所想像出來的、創造出來的，
是一種新的國際秩序，
這種秩序讓你我能過 我們的生活，所有人都能，
且沒有強權戰爭，
且有著在地球上從未見過的繁榮。
所以，一個不凡的故事。
有趣的是，讓這個計畫
能夠產生這些結果的每一根支柱，
在一開始被提出時，
都被外交政策機關給拒絕，
認為太天真或不實際。
我最喜歡的是馬歇爾計畫。
在第二次世界大戰後， 美國感到精疲力竭。
他們讓一千萬名士兵退伍，
他們把焦點放到緊急的國內議程上。
但當大家開始了解 歐洲有多麼身心交瘁，
以及蘇聯共產主義有多麼激進，
美國人最終決定 要向他們自己課稅，
每年 1.5% 的 GDP，持續四年，
把收到的錢送給歐洲， 協助重建這些國家，
包括德國和義大利，
他們的軍隊在戰時 一直在殺害美國人。
很不可思議。
這也創建出了聯合國。
很不可思議。
世界人權宣言。
世界銀行。北大西洋公約組織。
這些元素構成了 和平與繁榮的秩序。
簡言之，我們需要的是 再做一次這樣的事。
我認為現在我們需要 一波想像力、創意，
以歷史的資訊為基礎，
因為，如哲學家桑塔亞那提醒我們的，
最終，只有那些拒絕學習歷史的人
才會注定要重蹈覆轍。
謝謝。
（掌聲）