Good afternoon, ladies and gentlemen.
If I could request the resetting of the clock, it's on at four minutes at the moment,
I presume from the one before... Fantastic!
Okay! So, my name is Akala,
I'm from the Hip Hop Shakespeare Company.
And before we get into the philosophy of our work,
what that means, what the intention is behind it,
I'm going to challenge you guys to a little bit of a pop quiz.
And we've done this pop quiz quite a few times,
we'll talk about it after we do it.
I'm gonna simply tell you some quotes.
One line quotes, taken either from some of my favorite hip hop songs,
or some of my favorite Shakespearean plays or sonnets.
And you're gonna tell me by show of hands,
whether you think it's hip hop or Shakespeare.
(Laughter)
Does that make sense? Okay.
So the first one we'll go for is:
"To destroy the beauty from which one came."
If you think that's hip hop, raise your hands please.
If that's Shakespeare, raise your hands please.
Brilliant, okay, that's 70 percent towards Shakespeare.
It's from a gentleman known as Sean Carter, better known as Jay-Z,
from a track called "Can I live?"
We'll go for another one.
"Maybe it's hatred I spew, maybe it's food for the spirit."
Hip hop?
Shakespeare?
Getting overwhelmingly towards Shakespeare. Interesting.
Anyone heard of a gentleman known as Eminem?
(Laughter)
He's not Shakespeare.
That's from a track Eminem did with Jay-Z actually, called "Renegade."
We'll go for a couple more.
"Men would rather use their broken weapons than their bare hands."
Hip hop?
Shakespeare?
Pretty even spread with a Shakespearean lean.
That one is from Shakespeare, it's from a play known as "Othello."
We go for:
"I was not born under a rhyming planet."
Hip hop?
Shakespeare?
That one is Shakespeare. It's from "Much Ado about Nothing."
We go for two more.
We go for:
"The most benevolent king communicates through your dreams."
Hip hop?
Shakespeare?
Ah, fifty-fifty there.
A gentleman known as the RZA who's the head of the Wu-Tang Clan.
We're gonna be revisiting the Wu-Tang later, we'll be talking about him a lot.
He's one of the main exponents of hip hop philosophy,
someone, or a collective, that had a huge influence on me.
But we'll revisit them.
Last quote of the day. Let's go for...
"Socrates, philosophies and hypotheses can't define."
Hip hop?
Shakespeare?
Overwhelmingly towards hip hop. And that one, that is hip hop.
That's Wu-Tang again, that's from a man named Inspectah Deck.
Interestingly, that quote comes from a single, or track,
known as "Triumph" from the album "Wu-Tang Forever."
"Wu-Tang Forever" was the first hip-hop album to go number one in this country.
So that was what made hip hop cross over with this kind of lyricism,
but we're gonna revisit that a little later and revisit the Wu-Tang, as I said.
So, as you can see, it wasn't as clear-cut as many of us may have thought.
The language used, the subjects spoken about,
various things make it very, very difficult once the context is taken away,
once our perception is taken away,
and we have to look at just the raw language of the two art forms.
And don't worry, we've done that exercise over 400 times,
and as of yet, no-one has got them all right.
Not even some of the most senior professors
at some of the most respected Shakespearean institutions in the country,
I shan't name names. (Laughter)
But needless to say: it's challenged a lot of people's perceptions
and we extend from that, we look at some of the other parallels
between hip hop and Shakespeare,
at some of the other things they share.
One of the main things that is shared between the two is of course rhythm.
Iambic pentameter -- dee-dum, dee-dum, dee-dum, dee-dum, dee-dum.
Five sets, two beats, it's actually a wonderful rhythm
to use in hip hop music and translates in a way
that even artists writing today find difficult.
What do I mean by that?
It's very difficult to take, even as an MC, who is a professional MC,
a lyric written over a grime beat,
grime is a 140 bpm. Very, very fast tempo.
And then take that same lyric and put it on a...
what we consider to be a traditional hip hop beat, 70-80 bpm.
A very, very difficult skill. Even writing now,
with the music to hand.
Yet, the iambic pentameter allows us to do just that.
I'll show you what I mean rather than tell you. So listen up.
Cue music please.
(Music)
What you're about to hear, some of you may know of it,
some of you may not.
It's Shakespeare's most famous poem, Sonnet 18.
I haven't adopted it to make it fit to the rhythm, but just listen close.
Okay. Yo.
"Shall I compare thee to a summer's day?
Thou art more lovely and more temperate:
Rough winds do shake the darling buds of May,
And summer's lease hath all too short a date:
Sometimes too hot the eye of heaven shines,
And often is his gold complexion dimm'd;
And every fair from fair sometime declines,
By chance or nature's changing course untrimm'd;
But thy eternal summer shall not fade
Nor lose possession of that fair thou ow'st;
Nor shall Death brag thou wander'st in his shade,
When in eternal lines to time thou grow'st:
So long as men can breathe or eyes can see,
So long lives this and this gives life to thee.
So long as men can breathe or eyes can see,
So long lives this and this gives life to thee."
(Applause)
Now as you can see, it sits right there in the rhythm.
It's right in the pocket of the beat.
Now we're gonna try a completely different style of beat, different tempo of beat.
You're gonna see the same lyric, because of this consistent rhythm, can fit.
Let's try.
(Music)
"Shall I compare thee to a summer's day?
Thou art more lovely and more temperate:
Rough winds do shake the darling buds of May,
And summer's lease hath all too short a date:
Sometime too hot the eye of heaven shines,
And often is his gold complexion dimm'd;
And every fair from fair sometime declines,
By chance or nature's changing course untrimm'd;
But thy eternal summer shall not fade
Nor lose possession of that fair thou ow'st;
Nor shall Death brag thou wander'st in his shade,
When in eternal lines to time thou grow'st:
So long as men can breathe or eyes can see,
So long lives this and this gives life to thee.
So long as men can breathe or eyes can see,
So long lives this and this gives life to thee."
(Applause)
What I'd like you all to do is just put your hand on your heart for a second.
Now... If you feel your heart,
hopefully, your heart should be beating in sets of two,
one off, one on, dee-dum, or an iamb, as we call it.
If it isn't, I do suggest you consult a doctor as soon as possible.
But because of that -- you can take your hands off your hearts now --
But because of that, that's why this rhythm is so intrinsic,
where, really, music is imitating the rhythm of life, the sounds of life.
The heartbeat of life.
And so, this rhythm, iambic pentameter, even though being such a simple rhythm,
is intrinsic to so many forms of music.
Other places in the world, they have different sorts of rhythms.
Like the West-African rhythms, it's on the three,
people speak in triplets, essentially.
Well, we found that this rhythm really acts as a mnemonic device,
for young people to remember the lyrics.
But also, really, as a way to understand some of what is being said.
The rhythm helps us understand it.
It helps us to communicate feeling.
And of course, in hip hop, tonality,
the way you say what you're saying,
the mood with which what you're saying,
the rhythm with which what you're saying,
is as important as what you're actually saying.
But revisiting the philosophies
and the perceptions or conceptions of these two art forms,
these two things we think we know so much about,
we'll start with Shakespeare.
Over the course of the past three or four years,
having worked with hundreds, thousands of young people now,
at hundreds of workshops,
we found out very interesting things
about people's perception of Shakespeare.
Who they think he was,
what the inherited beliefs of the time in which he lived,
the people he was surrounded by, his background, are.
Some of them are of course, just as with hip hop, complete nonsense.
This idea for example that Shakespeare spoke,
as people say to us, posh, or the Queen's English.
Received pronunciation.
Well, received pronunciation we know wasn't invented
well after 100 years after Shakespeare died.
He'd never heard what we think of today as the Queen's English.
When he was alive, people spoke a bit more like a mix
between people from Yorkshire and Cornwall.
So for example, the word "hours" was pronounced "urrs."
"Urrs and urrs and urrs."
Or: "mood" and "blood" ... rhyme!
"mu:dd" and "blu:dd" was the way in which people would pronounce those words.
The times in which he lived, you know,
the chasm between rich and poor being larger than it is today,
though we seem to be doing our best to recreate that chasm.
But... you know, he was living in very tumultuous, very violent times
and we really receive almost a sanitized vision of that violence,
you know, coloring our view of the past.
We know over ninety percent of Shakespeare's audience
couldn't read or write.
So how is it that in the 21st century in Britain
that he's come to be viewed as almost the poster child for [elitism],
and even within that now we're getting a debate:
Did he even write his own plays?
Because of course, this comes down to
who's allowed to be the custodian of knowledge and who isn't.
Shakespeare was someone who didn't go [to uni].
He wasn't Oxbridge. He's seen -- by some -- they need to see him that way --
as someone who's not entitled to be a custodian of knowledge.
So we have to find an explanation for his intelligence
rather than just accepting his intelligence as an actual fact.
Which brings me on to hip hop.
Many people have opinions of hip hop --
of course, the media's had some very loud opinions of hip hop.
But I've found again over this working with thousands of people,
and these hundreds of workshops,
and interactions with these institutions,
many people who have an opinion of hip hop
know absolutely nothing about it.
Zero. Zip. What do I mean by that?
So... the very words "hip hop,"
the "hip" in that word comes from the Wolof word "hipi,"
Wolof is a Senegalese language,
it means "to open one's eyes and see" as a term of enlightenment.
The word "hop" from the English signifying movement,
thus "hip hop" means "intelligent movement."
Hip hop contains five elements
as codified by its founding fathers in New York City.
It contains five elements.
DJing, MCing, break dancing, graffiti art
and the fifth element, which is the one I want to talk about today:
Knowledge.
An element we don't see so much in the television or the radio, perhaps.
But of course the representations of that culture today are not owned
by the people who founded that culture.
But when it's understood,
if we go back to the medieval West-African empires
of Mali, Songhai, Gao, ancient Ghana,
you have a character that the Malians refer to as a griot.
These griots still exist today, well, who was the griot?
The griot was a rhythmic, oral poet, singer,
musician, custodian of the history, of the spiritual tradition, etc. etc. etc.,
of those empires, of that culture.
When we start to understand
how those musical oral cultural traditions manifested in many complex ways,
in the Americas, and helped influence jazz, blues, funk,
up to hip hop,
we get a much greater sense of what the founding fathers,
Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc and Grandmaster Flash were trying to do
when they codified this culture in this way,
and understood in that context, of course,
hip hop becomes a very different proposition
to a way in which much of the time it has been represented,
when we understand what was going on in New York City
in the late seventies, early eighties.
People coming out of a post-civil rights era,
aesthetic influence by the literature of Amiri Baraka or James Baldwin,
influenced by the persona of a Muhammed Ali,
influenced by the funk of a James Brown.
James Brown the drummer, incidentally, is the most-sampled drummer in history.
His famous loop becomes the basis of all hip hop music.
And that is the only intellectually honest context
in which to place hip hop as a culture.
And that's kind of what I grew up in.
That's what I was massively influenced by.
And it became, really... Up until the mid-nineties, it was still normal
for the most commercially successful rappers to boast about how clever they were.
To talk about kicking science, dropping knowledge,
spreading mathematics, while simultaneously
talking about what life was like in the projects of New York City.
There was no contradiction between both of those elements,
and again, it was about who was custodian of the knowledge.
Who was choosing to pick up that baton and run with it?
And one of the things that was so inspirational about hip hop
was that people who were told they were not supposed to do that,
without trying to be anything they weren't,
without dressing any different,
without speaking any differently,
they decided, they made the decision:
"We're going to become custodians of this knowledge.
We're gonna educate ourselves
and we're gonna transmit this knowledge through the music."
The main exponents of that in my life, the main influence on me,
was this group I already told you about, the Wu-Tang Clan.
When "Wu-Tang Forever" came out, when I was in school,
it was the first album that united people that listened to all different sorts of music.
And up to then, hip hop, still, in London, really only appealed to
a particular segment of the people, in my school, anyway.
And then "Wu-Tang Forever" came out,
and all of a sudden, kids who listened to Heavy Metal,
kids who were into Blur and Oasis,
everybody was united around this one sort of album.
And what was it about?
It was this openly proud, intelligent discourse
that was so undeniable that really appealed,
in my opinion, and pulled everybody in.
And I'm gonna show you an example of a poem,
well, what I would call a poem, but some people would call it rap,
by the lead member of this group, a gentleman known as the RZA.
I spoke about him earlier.
He actually produced the music for the film "Kill Bill" as well,
so some people may know him better in that capacity.
There was a poem he wrote called "Twelve Jewels,"
and this will give you just a sense, as someone, as I said,
who was one of the most successful MCs of his time,
how normal it was to be so boastful about one's intellect.
It's a piece called "Twelve Jewels," you can look it up on the internet.
I'm only gonna share a little bit.
It goes like this:
"In pre-existence of the mathematical, biochemical equations,
the manifestations of rock, plant, air, fire and water,
without their basic formations, solids, liquids and gases,
that cause the land masses and the space catalysts
and all matter that exists and this dense third dimension
must observe a physical comprehension.
It takes a nerve to be struck.
Wisdom is the wise poet spoken to wake up the dumb who've been sleeping.
The fourth dimension is time. It goes inside the mind.
When the shackles energize up through the back of your spine.
So observe as my Chi energy strikes a vital nerve.
One swerve with the tongue pierces like a sword through the lung.
Have you not heard that words kill as fast as bullets?
When you load negative thoughts from the chamber of your brain,
and your mouth pulls the trigger that propels wickedness straight from hell.
From the pits of your stomach where negativity dwells."
That's just a little piece of the RZA's "Twelve Jewels."
But it's interesting.
Because when you understand that kind of lyricism,
you realize that hip hop carries that same power as with Shakespeare.
You know, the transmute philosophy, as with any great art,
to question the world around us.
And this brings us, really, to the conclusion
about what the work we do with the Hip Hop Shakespeare Company
from theater productions to education productions
to hopefully film and TV, which we're working on at the moment.
What it's all about
it's about who is going to be custodian of the knowledge?
And in the 21st century, particularly moving towards post-industrial societies,
where we don't need masses of workers,
we're not training masses of workers to go and work in factories anymore,
these are big questions.
What is the purpose of education today?
What are we teaching young people?
What are we training the next generation to do and form?
Are we training each individual human being in a society
where, increasingly, the success or failure of a society
is going to be dependent on the mind, or ideas, of the people within that society?
Are we training people to aspire to be the best they can be?
To reach their full potential?
Wherever they're born in that society
or are we still working in the old, stratified ways of thinking
that people have stations and places they need to be,
or are we encouraging people to think as big as possible?
Because maybe, I don't know who in Shakespeare's life
encouraged him to become a custodian of the knowledge,
but if he was not able to do that, we'd be missing his section of work,
similarly with hip hop.
So really, that's what we want to think about.
Education, who does it belong to, who doesn't it belong to.
And using these seemingly disparate art forms,
these two seemingly disparate worlds,
and putting them together,
to show ourselves a unity in human culture,
a unity in the ideas that humans pursue,
in activities humans pursue.
And to inspire people towards their own form
of artistic, literary, cultural and societal accents.
I'm gonna share with you a little bit... one final piece.
It's a bit more... I don't want to say "fun,"
but a bit more of a game and a challenge.
It came out of a radio, "Freestyles" on Radio 1 Extra,
about two and a half, three years ago.
And as a bit of a joke, the DJ said to me,
"Here's a list of 27 Shakespeare plays,
attempt to fit them in a freestyle."
Luckily, we did it, I don't know how, we had about ten minutes, though,
so it wasn't a true freestyle in the truest sense,
but we did it as a track that we then, subsequently, put on the album,
so the first part contains 27 Shakespeare plays,
the next parts contains
16 of Shakespeare's most famous quotes interwoven.
It's entitled "Comedy, Tragedy, History,"
you can look it up on the web, and it goes like this.
I'm just gonna do it here, let's see how it goes.
"Dat boy Akala's a diamond fella.
All you little boys are a comedy of errors.
You bellow but you fellows get played like the cello.
I'm doing my thing, you're jealous like Othello.
Who're you? What're you gonna do? Little boys get Tamed like the Shrew.
You're mid-summer dreamin', Your tunes aren't appealing.
I'm Capulet, you're Montague, I ain't feeling. I am the Julius Caesar, hear me?
The Merchant Of Venice couldn't sell your CD. As to me, All's Well That Ends Well.
Your boy's like Macbeth, you're going to Hell. Measure for Measure, I am the best here,
You're Merry Wives of Windsor, not King Lear.
I don't know about Timon, I know he was at Athens.
When I come back like Hamlet you pay for your action.
Dat boy Akala, I do it As You Like It.
You're Much Ado About Nothing, All you do is bite it.
I'm too tight, I don't need 12 Nights. All you little Tempests get murked on the mic.
Of course I'm the one with the force. You're history just like Henry IV.
I'm fire, things look dire. Better run like Pericles Prince Of Tyre.
Off the scale, cold as a Winter's Tale Titus Andronicus was bound to fail."
That's 27 plays.
(Laughter) (Applause) Listen up.
And there is one final bit, this contains 16 of Shakespeare's most famous quotes.
"Wise is the man that knows he's a fool Tempt not a desperate man with a jewel.
Why take from Peter to go and pay Paul? Some rise by sin and by virtue fall.
What have you made if you gain the whole world. But sell your own soul for the price of a pearl?
The world is my oyster and I am starving. I want much more than a penny or a farthing.
I told no joke, I hope you're not laughing. Poet or pauper which do you class him?
Speak eloquent, though I am resident to the gritty inner city, surely irrelevant.
Call it urban, call it street. A rose by any other name, smell just as sweet
Spit so hard, but I'm smart as the Bard. Come through with a Union Jack, full of yard.
Akala, Akala, wherefore art thou?
[I rap] Shakespeare and the secret's out now.
Chance never did crown me, this is destiny. You still talk but it still perplexes me.
Devour cowards, thousands per hour. Don't you know the king's name is a tower?
You should never speak it, it is not a secret. I teach thesis, like ancient Greece's
Or Egyptology, never no apology. In my mind's eye, I see things properly.
Stopping me, nah you could never possibly. I bear a charmed life, most probably.
For certain I speak daggers in a phrase. I'll put an end to your dancing days.
No matter what you say it will never work. Wrens can't make prey where eagles don't perch.
I'm the worst with the words 'cause I curse all my verbs.
I'm the first with a verse to rehearse with a nurse.
There's a hearse for the first jerk who turn berserk. Off with his head, 'cos it must not work.
Ramp with Akala, that's true madness. And there's no method in it, just sadness.
I speak with the daggers and the hammers of a passion when I'm rappin' I attack 'em.
In a military fashion the pattern of my rappin' chattin couldn't ever map it.
And I run more rings round things than Saturn. Verses split big kids wigs when I'm rappin'.
That boy Akala, the rap Shakespeare. Didn't want to listen, when I said last year.
Rich like a gem in a Ethiopia's ear. Tell them again for them who never hear."
It's a pleasure.
(Applause)
Guten Tag, meine Damen und Herren.
Könnten Sie bitte die Uhr zurückzustellen?
Sie ist jetzt schon bei vier Minuten.
Wahrscheinlich noch vom letzten Talk ... Fantastisch!
Also mein Name ist Akala,
ich bin von der Hip Hop Shakespeare Company.
Aber bevor ich zur Philosophie unserer Arbeit komme,
was sie bedeutet, was alles dahinter steckt,
fordere ich Sie zu einem kleinen Quiz heraus.
Wir haben dieses Quiz schon ein paar Mal gemacht,
ich werde danach noch darüber reden.
Ich werde Ihnen ein paar Zitate vortragen:
Einzeiler, entweder aus meinen Lieblings-Hip-Hop-Songs
oder aus meinen Lieblingsstücken oder -sonetten von Shakespeare.
Und Sie sagen mir durch Handzeichen,
ob Sie denken, dass es Hip Hop oder Shakespeare ist.
(Lachen)
Ergibt das einen Sinn? Okay.
Also das erste geht so:
"To destroy the beauty from which one came."
[Die Schönheit zu zerstören, von der wir kamen.]
Wenn Sie denken, das ist Hip Hop, dann heben Sie bitte Ihre Hand.
Denken Sie, das ist Shakespeare, dann heben Sie bitte jetzt Ihre Hand.
Großartig, 70 % sind für Shakespeare.
Das ist von einem Gentleman namens Sean Carter, besser bekannt als Jay-Z,
aus einem Song namens "Can I live?"
Okay, gehen wir zum nächsten.
"Maybe it's hatred I spew, maybe it's food for the spirit."
[Vielleicht ist es Hass, den ich speie, vielleicht ist es Nahrung für den Geist.]
Hip Hop?
Shakespeare?
Wieder ist die überwältigende Mehrheit für Shakespeare. Interessant.
Schon einmal von einem Gentleman namens Eminem gehört?
(Lachen)
Er ist nicht Shakespeare.
Das ist aus "Renegade", von Eminem und Jay-Z.
Es kommen noch ein paar.
"Men would rather use their broken weapons than their bare hands."
[Die Menschen würden eher ihre kaputten Waffen als ihre bloßen Hände benutzen.]
Hip Hop?
Shakespeare?
Schön, gleich verbreitet mit einer Shakespear'schen Neigung.
Dieses ist von Shakespeare, aus dem Stück "Othello".
Das nächste ist:
"I was not born under a rhyming planet."
[Ich wurde nicht unter einem reimenden Stern geboren.]
Hip Hop?
Shakespeare?
Das ist Shakespeare, aus dem Stück "Viel Lärm um nichts".
Wir machen noch zwei.
Also das nächste ist:
"The most benevolent king communicates through your dreams."
[Der gütigste König kommuniziert durch deine Träume.]
Hip Hop?
Shakespeare?
Ah, jetzt ist es 50:50.
Das ist von RZA, dem Kopf des Wu-Tang-Clans.
Ich komme später auf den Wu-Tang-Clan zurück. Ich werde viel von ihm erzählen.
Er ist einer der wichtigsten Vertreter der Hip-Hop-Philosophie,
jemand oder eine Gruppe, der/die großen Einfluss auf mich hatte.
Aber ich komme auf sie zurück.
Das letzte Zitat für heute:
"Socrates, philosophies and hypotheses can't define."
[Sokrates, Philosophien und Hypothesen können nicht definieren.]
Hip Hop?
Shakespeare?
Die überwiegende Mehrheit ist für Hip Hop. Und das ist auch Hip Hop.
Das ist wieder Wu-Tang, von einem Mann namens Inspectah Deck.
Interessanterweise stammt dieses Zitat aus einem Song,
der "Triumph" heißt, aus dem Album "Wu-Tang Forever".
Es war das erste Hip-Hop-Album, das in Großbritannien Platz 1 erreichte.
Das führte dazu, dass Hip Hop sich mit dieser Art von Lyrikversen mischte,
aber ich komme später darauf zurück und auch auf Wu-Tang, wie ich schon sagte.
Wie Sie sehen können, war es nicht so eindeutig,
wie die meisten von Ihnen dachten.
Die verwendete Sprache, die besprochenen Themen,
einige Dinge machen es sehr schwer, wenn es keinen Kontext gibt,
wenn wir unserer Wahrnehmung beraubt sind,
und wir uns nur auf die rohe Sprache beider Kunstformen konzentrieren müssen.
Aber keine Angst, wir haben diese Übung schon über 400-mal gemacht
und bislang hatte keiner alle richtig.
Nicht einmal die gelehrtesten Professoren an einigen der angesehensten
Shakespeare’schen Institutionen in Großbritannien.
Ich werde keine Namen nennen. (Lachen)
Natürlich hat es die Wahrnehmung vieler Menschen herausgefordert.
Wir schauen uns einige der anderen Parallelen
zwischen Hip Hop und Shakespeare an,
und Dinge, die sie gemeinsam haben.
Eine der wichtigsten Gemeinsamkeiten zwischen den beiden ist der Rhythmus.
Der jambische Pentameter -- di-dam, di-dam, di-dam, di-dam, di-dam.
Fünf Takte, zwei Schläge.
Es ist ein wunderbarer Rhythmus für Hip-Hop-Musik
und wird auf eine Weise umgesetzt,
die sogar heutige Künstler schwierig finden.
Was meine ich damit?
Es ist sehr schwierig, selbst für einen MC, einen Profi-MC,
einen Text über einen Grime Beat zu legen.
Grime -- das sind 140 bpm, also ein sehr schnelles Tempo.
Dann nehmen Sie denselben Text und legen ihn ...
auf den von uns betrachtenden traditionellen Hip-Hop-Beat, 70-80 bpm.
Das ist ein sehr schweres Vorhaben.
Selbst wenn Sie die Musik zur Hand haben.
Jedoch ist es mit dem jambischen Pentameter möglich.
Ich zeige Ihnen, was ich meine, als Ihnen nur davon zu erzählen. Also hören Sie zu.
Musik, bitte.
(Musik)
Was Sie jetzt hören werden, kennen vielleicht einige von Ihnen,
einige nicht.
Es ist Shakespeares bekanntestes Gedicht,
Sonett 18.
Ich habe es nicht dem Rhythmus angepasst, hören Sie es sich einfach an.
Okay. Yo.
"Soll ich dich einem Sommerstag vergleichen?
Er ist wie du so lieblich und nicht lind;
Nach kurzer Dauer muss sein Glanz verbleichen,
Und selbst in Maienknospen tobt der Wind.
Oft blickt zu heiß des Himmels Auge nieder,
Oft ist verdunkelt seine goldne Bahn,
Denn alle Schönheit blüht und schwindet wieder,
Ist wechselndem Geschicke untertan.
Dein ew'ger Sommer doch soll nie verrinnen,
Nie fliehn die Schönheit, die dir eigen ist,
Nie kann der Tod Macht über dich gewinnen,
Wenn du in meinem Lied unsterblich bist!
Solange Menschen atmen, Augen sehn,
Lebt mein Gesang und schützt dich vor Vergehn!
Solange Menschen atmen, Augen sehn,
Lebt mein Gesang und schützt dich vor Vergehn!“
(Beifall)
Wie Sie sehen können, passt es genau auf den Rhythmus.
Es trifft es auf den Schlag genau.
Jetzt versuche ich es mit einem völlig anderen Beat und einem anderen Tempo.
Sie werden sehen, dass derselbe Text,
aufgrund des gleichmäßigen Rhythmus, gut passt.
Los geht's.
(Musik)
"Soll ich dich einem Sommertag vergleichen?
Er ist wie du so lieblich nicht und lind;
Nach kurzer Dauer muss sein Glanz verbleichen,
Und selbst in Maienknospen tobt der Wind.
Oft blickt zu heiß des Himmels Auge nieder,
Oft ist verdunkelt seine goldne Bahn,
Denn alle Schönheit blüht und schwindet wieder,
Ist wechselndem Geschicke untertan.
Dein ew'ger Sommer doch soll nie verrinnen,
Nie fliehn die Schönheit, die dir eigen ist,
Nie kann der Tod Macht über dich gewinnen,
Wenn du in meinem Lied unsterblich bist!
Solange Menschen atmen, Augen sehn,
Lebt mein Gesang und schützt dich vor Vergehn!
Solange Menschen atmen, Augen sehn,
Lebt mein Gesang und schützt dich vor Vergehn!"
(Beifall)
Ich möchte, dass Sie alle einfach für einen Moment Ihre Hand auf Ihr Herz legen.
Wenn Sie jetzt Ihr Herz hören –
hoffentlich – dann sollten es immer zwei Schläge sein,
einer schnell, einer langsam, di-dam, oder ein Jambus, wie wir es nennen.
Wenn nicht, dann sollten Sie so bald wie möglich einen Arzt aufsuchen.
Genau deswegen ... Sie können Ihre Hand wieder von Ihren Herzen wegnehmen ...
Genau deswegen ist dieser Rhythmus so eingehend,
wenn die Musik den Rhythmus des Lebens, die Melodie des Lebens, imitiert.
Den Herzschlag des Lebens.
Daher ist dieser Rhythmus, der jambische Pentameter, selbst wenn er einfach ist,
so vielen Musikstilen eigen.
An anderen Orten auf der Welt gibt es andere Rhythmusformen,
wie die west-afrikanischen Rhythmen, da ist es auf der Drei.
Die Menschen dort sprechen in Triolen.
Es zeigte sich, dass dieser Rhythmus als mnemonische Methode dient,
damit junge Menschen sich an Texte erinnern.
Aber auch, um zu verstehen, was gesagt wird.
Der Rhythmus hilft uns zu verstehen.
Er hilft uns, Gefühle zu transportieren.
Und natürlich im Hip Hop, die Tonalität,
die Art, wie du etwas sagst,
die Stimmung, in der du es sagst,
der Rhythmus, in dem du es sagst,
sind genauso wichtig wie das, was du sagst.
Aber ich komme noch mal auf die Philosophien
und Wahrnehmungen oder Konzepte dieser zwei Kunstformen zurück,
von denen wir so viel zu wissen glauben.
Beginnen wir mit Shakespeare.
Im Laufe der letzten drei oder vier Jahre,
in denen wir mit hunderttausenden jungen Menschen
in Hunderten von Workshops arbeiteten,
fanden wir sehr interessante Dinge darüber heraus,
wie die Menschen Shakespeare wahrnehmen.
Wer sie denken, wer er war,
welche die übernommenen Vorstellungen der Zeit sind, in der er lebte,
wie die Menschen, mit denen er zu tun hatte, und sein Hintergrund waren.
Manche von ihnen sind, wie auch im Hip Hop, kompletter Blödsinn.
Wie dieser Gedanke, dass Shakespeare,
so sagen es uns die Leute, hochgestochen oder das Englisch der Königin sprach --
die britische Standardaussprache.
Jedoch wurde die uns bekannte Standardaussprache
erst 100 Jahre nach Shakespeares Tod eingeführt.
Er hat nie das Englisch gehört, das wir heute als das der Königin bezeichnen.
Zu seiner Zeit sprach man eine Art Mischmasch
aus dem Englisch von Yorkshire und von Cornwall.
So wurde z. B. das Wort "hours" [Stunde] "urrs" ausgesprochen.
"Urrs and urrs and urrs."
Oder „mood“ und „blood“ reimten sich.
Die Leute sprachen es „mu:dd“ und „blu:dd“ aus.
In der Zeit, in der er lebte,
war die Kluft zwischen Arm und Reich größer als heute,
aber wir scheinen alles dafür zu tun, um diese Kluft wieder herzustellen.
Aber … er lebte in einer sehr turbulenten und gewalttätigen Zeit.
Jedoch erfahren wir fast nur eine desinfizierte Version dieser Gewalt,
wir malen uns die Vergangenheit schön aus.
Über 90 % von Shakespeares Publikum
konnte weder lesen noch schreiben.
Wie kommt es dann, dass er im 21. Jahrhundert in Großbritannien
als "Poster-Boy" für die Elite dient,
und jetzt haben wir sogar schon eine Debatte darüber,
ob er seine Stücke überhaupt selbst geschrieben hat?
Am Ende geht es natürlich darum,
wem es erlaubt ist und wem nicht, Hüter des Wissens zu sein.
Shakespeare hatte nie studiert. Er war weder in Oxford noch Cambridge.
Einige, die ihn in dieser Weise betrachten,
sehen ihn als jemanden, der kein Hüter des Wissens sein darf.
Wir müssen eine Erklärung für seine Intelligenz finden,
anstatt einfach seine Intelligenz als Tatsache anzunehmen.
Was mich zum Hip Hop bringt.
Viele Leute haben eine Meinung über Hip Hop.
Die Medien hatten einige sehr laute Meinungen über Hip Hop.
Aber ich fand heraus, nachdem ich mit tausenden Menschen
in Hunderten von Workshops gearbeitet habe,
und mit diesen Institutionen interagiert habe,
dass viele, die eine Meinung über Hip Hop haben,
rein gar nichts darüber wissen.
Null, rein gar nichts. Was meine ich damit?
Also das eigentliche Wort "Hip Hop" …
"Hip" stammt aus der Wolof-Sprache, von dem Wort „hipi“ ab.
Wolof ist eine senegalesische Sprache.
Es bedeutet "seine Augen öffnen und sehen" als ein Begriff der Aufklärung.
"Hop" stammt vom Englischen ab und bedeutet "Bewegung",
also heißt "Hip Hop" so viel wie "intelligente Bewegung".
Hip Hop beinhaltet fünf Elemente,
die von seinen Gründervätern in New York kodifiziert wurden.
Er beinhaltet fünf Elemente:
als DJ Platten auflegen, als MC rappen, Break Dance, Graffiti
und das fünfte Element, über das ich heute sprechen will:
Wissen --
ein Element, das wir heute nicht mehr so oft im Fernsehen oder im Radio hören.
Natürlich wird diese Kultur heute nicht mehr von denen repräsentiert,
die diese Kultur begründeten.
Gehen wir zu den west-afrikanischen Imperien zurück,
Mali, das Songhaireich, das Gao-Reich, das ehemalige Ghana,
dann gab es dort eine Figur, die die Malier als Griot bezeichneten.
Diese Griots gibt es heute noch. Aber wer war der Griot?
Der Griot war ein rhythmischer, mündlich weitergebender Dichter, Sänger,
Musiker, Hüter der Geschichte, der spirituellen Tradition etc.
dieser Reiche, dieser Kultur.
Beginnen wir zu verstehen,
wie diese musikalisch mündlich kulturellen Traditionen
sich in vielerlei komplexer Weise
auf den amerikanischen Kontinenten äußerten und halfen, Jazz, Blues, Funk
bis hin zu Hip Hop zu beeinflussen,
verstehen wir erst, was die Gründungsväter,
Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc und Grandmaster Flash versucht haben,
als sie diese Kultur auf diese Weise kodifiziert haben.
In diesem Kontext hat Hip Hop
natürlich einen ganz anderen Ansatz zu dem,
wie er die meiste Zeit dargestellt wurde.
Wenn wir verstehen, was in New York in späten 70ern / frühen 80ern los war.
Die Menschen hatten die Bürgerrechtsbewegung hinter sich,
wurden ästhetisch beeinflusst von Amiri Baraka oder James Baldwin,
von Persönlichkeiten wie Muhammed Ali
und von der Funk-Musik von James Brown.
James Brown, der Schlagzeuger,
ist zufällig der meist gesampelte Schlagzeuger in der Geschichte.
Sein berühmter Loop wurde die Grundlage für die ganze Hip-Hop-Musik.
Das ist der einzige intellektuell ehrliche Kontext,
in den Hip Hop als eine Kultur gestellt werden sollte.
In diesem Kontext wuchs ich auf.
Das beeinflusste mich stark.
Bis Mitte der 90er war es für die meisten
kommerziell erfolgreichen Rapper normal, mit ihrer Intelligenz anzugeben.
Sie redeten über Wissenschaft, Wissen an sich
und Mathematik, während sie gleichzeitig
über das Leben in den Sozialbausiedlungen von New York City sprachen.
Es gab keinen Widerspruch zwischen diesen beiden Elementen
und wieder ging es darum, wer der Hüter des Wissens sei.
Wer entschied, wer den Staffelstab übernimmt und damit weiterrennt?
Beim Hip Hop war es so inspirierend,
dass die Leute, denen man sagte, dass sie das nicht tun sollten,
ohne zu versuchen, etwas zu sein, was sie nicht waren,
ohne sich anders zu kleiden,
ohne anders zu sprechen,
eine Entscheidung trafen:
"Wir werden Hüter dieses Wissens werden.
Wir werden uns selbst bilden
und dieses Wissen durch die Musik übermitteln."
Die Hauptvertreter dieser Sache in meinem Leben,
der Haupteinfluss kam vom Wu-Tang-Clan.
"Wu-Tang Forever" kam heraus, als ich noch in die Schule ging --
das erste Album, das Leute vereinte, die verschiedene Musikrichtungen hörten.
Bis dahin kam Hip Hop in London wirklich nur
bei einer bestimmten Sorte von Leuten an, zumindest in meiner Schule.
Doch dann kam "Wu-Tang Forever" heraus
und plötzlich hörten es die, die sonst Heavy Metal hörten,
oder Blur- und Oasis-Fans.
Alle waren um diese Art von Album vereint.
Und worum ging es darin?
Es war ein offener, stolzer und intelligenter Diskurs,
der so unbestreitbar war,
dass er wirklich ankam und jeden in seinen Bann zog.
Hier ein Beispiel eines Gedichts,
das ich als Gedicht bezeichne, andere nennen es Rap.
Es ist vom Kopf der Gruppe, RZA, wie ich bereits sagte.
Er hat auch den Soundtrack für den Film "Kill Bill" produziert,
also werden ihn manche Leute eher daher kennen.
Er schrieb ein Gedicht, "Twelve Jewels" [Zwölf Juwelen].
Sie werden sehen,
warum er der erfolgreichste MC seiner Zeit war,
und wie normal es war, mit seinem Intellekt zu prahlen.
Das Stück heißt "Twelve Jewels". Sie können es im Internet nachschauen.
Ich werde Ihnen nur einen Ausschnitt daraus vortragen.
"Vor all den mathematischen, den biochemischen Gleichungen,
dem Erscheinen von Felsen, Pflanzen, Luft, Feuer und Wasser,
ohne ihre Grundgestalt, fest, flüssig und gasförmig,
die die Landmassen und die Weltraumbeschleuniger
und all die Materie, die existiert,
verursachen und diese dichte dritte Dimension
muss ein physikalisches Verständnis feststellen.
Es braucht Nerven, angeschlagen zu sein.
Weisheit ist der weise Dichter, der spricht, um die Nichtwissenden,
die geschlafen haben, aufzuwecken.
Die 4. Dimension ist die Zeit. Sie geht ins Gedächtnis hinein.
Wenn sich die Fesseln um deine Wirbelsäule lösen,
So beobachte, wie meine G-Energie einen wichtigen Nerv trifft.
Ich strecke meine Zunge
und sie durchdringt deine Lunge wie ein Schwert.
Hast du nicht gehört, Wörter töten so schnell wie Kugeln?
Lädst du negative Gedanken vom Magazin deines Gehirns
und drückt dein Mund den Abzug,
der Boshaftigkeiten direkt aus der Hölle vorantreibt,
von den Gruben deines Magens, wo das Negative weilt."
Das ist nur ein kleiner Ausschnitt von RZAs "Twelve Jewels" --
aber interessant.
Verstehen Sie nämlich diese Art Lyrik,
dann wird Ihnen klar, dass Hip Hop
die gleiche Kraft wie Shakespeare in sich birgt --
die wandelnde Philosophie, so wie jede große Kunst,
um die Welt um uns herum zu hinterfragen.
Das bringt mich zu dem Schluss,
die wir mit der Hip Hop Shakespeare Company vollbringen,
von Theaterproduktionen über Bildungsprogramme
bis zu hoffentlich Film und Fernsehen, an dem wir im Moment arbeiten.
Warum geht es also?
Geht es darum, wer der Hüter des Wissens ist?
Im 21. Jht., in dem wir uns in eine post-industrielle Welt aufmachen,
in der wir keine Massen an Arbeitern brauchen,
in der wir keine Massen an Arbeitern ausbilden, damit sie in Fabriken arbeiten.
Das sind große Fragen.
Was ist heute der Zweck von Bildung?
Was bringen wir jungen Menschen bei?
Worin bilden wir die nächste Generation aus?
Was sollen sie tun und bauen?
Bilden wir jeden einzelnen Menschen in einer Gesellschaft aus,
in der Erfolg oder Niederlage einer Gesellschaft zunehmend
vom Geist oder den Menschen in dieser Gesellschaft abhängen?
Bilden wir Menschen aus, damit sie anstreben,
das Beste zu sein, was sie sein können?
Um ihr volles Potential auszuschöpfen?
Wohin sie auch immer in diese Gesellschaft geboren wurden
oder denken wir immer noch auf die alte, in Klassen eingeteilte Weise,
also dass Menschen ihren Platz dort haben, wo sie hingehören,
oder ermutigen wir die Menschen, im großen Stil zu denken.
Ich weiß nicht, wer Shakespeare ermutigt hat,
ein Hüter des Wissens zu werden,
aber wenn er es nicht hätte tun können, würden wir seine Werke vermissen,
ähnlich ist es mit Hip Hop.
Darüber sollten wir nachdenken:
Bildung, wem gehört sie, wem nicht.
Das Benutzen dieser beiden scheinbar grundverschiedenen Kunstformen,
dieser beiden scheinbar grundverschiedenen Welten,
und sie zusammenzubringen,
um eine Einheit in der Menschheitskultur aufzuzeigen,
eine Einheit in den Ideen, die die Menschen verfolgen,
in den Aktivitäten, die die Menschen verfolgen,
und um die Menschen zu ihren eigenen Formen
an künstlerischen, literarischen, kulturellen
und gesellschaftlichen Talenten zu inspirieren.
Ich trage nun ein letztes Stück vor.
Es ist eigentlich -- ich will nicht sagen "Spaß",
aber es ist eine Art Spiel und Herausforderung.
Es kam im Radio, in "Freestyles" auf Radio 1 Extra,
vor etwa zwei, zweieinhalb bis drei Jahren.
Eher als ein Witz sagte der DJ zu mir:
"Hier eine Liste mit 27 Stücken von Shakespeare.
Versuche sie in einem Freestyle unterzubringen.“
Wir schafften es, ein Glück.
Ich weiß nicht wie, aber wir hatten 10 Minuten Zeit,
also war es nicht ganz Freestyle.
Wir nahmen es dann als Titel auf und taten es mit aufs Album.
Der 1. Teil beinhaltet 27 Stücke von Shakespeare
und der nächste beinhaltet
16 der bekanntesten Zitate von Shakespeare --
mit dem Titel "Comedy, Tragedy, History" [Komödie, Tragödie, Geschichte].
Sie können im Internet danach suchen.
Ich mache das jetzt. Mal sehen, wie es läuft.
"Dieser Akala ist ein Goldjunge.
Ihr kleinen Jungs seid eine Komödie der Irrungen.
Ihr brüllt, aber mit euch Jungs wird nur gespielt wie mit einem Cello.
Ich mach mein Ding, ihr seid eifersüchtig wie Othello.
Wer seid ihr? Was werdet ihr tun?
Kleine Jungs werden gezähmt wie der Widerspenstige.
Ihr träumt den Mitsommernachtstraum, eure Songs kommen nicht gut an.
Ich bin ein Capulet, ihr seid Montagues, ich fühle es nicht.
Ich bin Julius Cäsar, hört ihr mich?
Der Kaufmann von Venedig könnte euer Album nicht verkaufen.
Und für mich, Ende gut, alles gut.
Ihr Jungs seid wie Macbeth, ihr fahrt zur Hölle.
Maß für Maß, ich bin der Beste hier,
Ihr seid die lustigen Weiber von Windsor, nicht König Lear.
Ich weiß nichts über Timon, ich weiß, dass er in Athen war.
Komm ich zurück wie Hamlet, werdet ihr für eure Taten bezahlen.
Dieser Akala macht es, wie es euch gefällt.
Ihr macht viel Lärm um nichts, alles was ihr macht, ist untergehen.
Ich bin zu gut, ich brauche keine 12 Nächte.
All ihr kleinen Stürme werdet mit dem Mikro gekillt.
Natürlich bin ich der mit der Kraft. Ihr seid Geschichte wie Heinrich IV.
Ich bin Feuer, die Dinge sehen schlecht aus.
Rennt lieber wie Perikles, Prinz von Tyrus.
Über den Maßstab hinaus, kalt wie ein Wintermärchen.
Titus Andronicus war dazu bestimmt zu versagen."
Das waren 27.
(Lachen) (Beifall)
Zuletzt 16 der bekanntesten Zitate von Shakespeare.
"Der Weise weiß, dass er ein Narr ist.
Reizt den nicht, der verzweifelt ist, mit einem Juwelen.
Warum Schulden machen, um andere Schulden abzutragen?
Sünde, die sich bessert, ist nur mit Tugend geflickt.
Was hast du denn schon getan, wenn dir die ganze Welt gehört,
du aber deine eigene Seele für den Preis einer Perle verkaufst?
Die Welt ist meine Auster und ich verhungere.
Ich will viel mehr als nur einen Penny oder einen Viertelpenny.
Das war kein Witz, ich hoffe, dass ihr nicht lacht.
Dichter oder Narr, wo ordnet ihr ihn ein?
Rede eloquent, obwohl ich im hart umkämpften Stadtkern wohne,
aber das ist sicherlich irrelevant.
Nennt es städtisch, nennt es die Straße.
Eine Rose anders nennen, die genauso süß duftet.
Speie harte Worte, aber ich bin so klug wie der Barde.
Komme hervor mit einer britischen Flagge, mit fast einem Meter.
Akala, Akala, warum bist du es?
[Ich rappe] Shakespeare und jetzt ist das Geheimnis gelüftet.
Der Zufall hat mich nie gekrönt, das ist Schicksal.
Du redest immer noch, aber es verwirrt mich noch immer.
Ich verschlinge Feiglinge, Tausend in der Stunde.
Weißt du nicht, dass des Königs Name ein fester Turm ist?
Du solltest nie davon sprechen, denn es ist kein Geheimnis.
Ich lehre Thesen wie die alten Griechen
oder Ägyptologie, niemals eine Entschuldigung.
Mein geistiges Auge sieht die Dinge klar.
Mich stoppen, nee, das könnt ihr nie.
Ich führe ein faszinierendes Leben, meistens zumindest.
Für manche rede ich mit Dolchen. Ich mache euren frohen Tagen ein Ende.
Egal, was ihr sagt, es wird niemals funktionieren.
Zaunkönige können dort nicht Beute machen, wo Adler sich nicht hinsetzen.
Ich bin der Beste mit Wörtern, weil ich all meine Verben verfluche.
Ich bin der Erste mit einem Vers,
um ihn dann mit einer heißen Frau zu proben.
Da ist ein Leichenwagen für den ersten Schuft, der durchdreht.
Runter mit seinem Kopf, weil es nicht funktioniert.
Sich mit Akala zu messen, ist absoluter Wahnsinn.
Dafür gibt es keine Methode, es ist einfach nur traurig.
Ich spreche mit Dolchen und Hämmern,
mit einer Leidenschaft, wenn ich rappe, greife ich sie an,
im militärischen Stil ist der Rhythmus meines Raps,
Gelaber könnte es nie wiedergeben.
Ich renne mehr Kreise um euch, als der Saturn Ringe hat.
Meine Verse spalten die Haare der Kids, wenn ich rappe.
Dieser Akala, der Rap-Shakespeare.
Ihr wolltet nicht zuhören, als ich es letztes Jahr sagte.
Reich wie ein Edelstein in Äthiopiens Ohr.
Ich sag es denen noch einmal, die nicht hören wollen."
Es ist mir ein Vergnügen.
(Beifall)
Buenas tardes, damas y caballeros.
Si pudiesen reiniciar el reloj, está en cuatro minutos,
supongo que es de la anterior... ¡Fantástico!
Bien, mi nombre es Akala,
Soy de la Compañía Shakespeare Hip Hop.
Pero antes de adentrarnos en la filosofía de nuestro trabajo
de su significado, de su propósito,
los desafío a un contrapunto cultural.
Hemos hecho este contrapunto varias veces,
ya hablaremos de eso luego de hacerlo.
Simplemente, les diré algunas citas.
Citas breves, tomadas de algunas de mis canciones de hip hop favoritas,
o de algunos de mis obras y sonetos de Shakespeare favoritas.
Y Uds. me dirán, con sus manos,
si creen que es de hip hop o de Shakespeare.
(Risas)
¿Tiene sentido? Bien.
Empezaremos con esta:
"Destruir la belleza que nos dio origen".
Levanten la mano los que creen que es hip hop.
Levanten la mano lo que creen que es Shakespeare.
Brillante, bien, el 70 % se inclina por Shakespeare.
Es de un caballero llamado Sean Carter, más conocido como Jay-Z,
de la canción "Can I live?" [¿Puedo vivir?]
Vamos con otra.
"Será tal vez el odio que desprendo, o quizá el alimento espiritual".
¿Hip hop?
¿Shakespeare?
Mayoría abrumadora de Shakespeare. Interesante.
¿Alguien ha oído de un caballero conocido como Eminem?
(Risas)
Él no es Shakespeare.
Es un trabajo de Eminem y Jay-Z, llamado "Renegade". [Renegado]
Veamos un par más.
"Más vale tener las armas rotas que las manos vacías".
¿Hip hop?
¿Shakespeare?
Bastante consenso en Shakespeare.
Es una cita de Shakespeare, de una obra llamada "Otelo".
Vamos con:
"No nací en un planeta de rimas."
¿Hip hop?
¿Shakespeare?
Es de Shakespeare. Es de "Mucho ruido y pocas nueces".
Vamos con dos más.
Vamos con:
"El rey más benévolo se comunica mediante tus sueños".
¿Hip hop?
¿Shakespeare?
Mitad y mitad.
Es de un caballero conocido como RZA, jefe del clan Wu-Tang.
Más tarde hablaremos de Wu-Tang, hablaremos un montón.
Es uno de los principales exponentes de la filosofía hip hop.
Alguien, un colectivo, que tuve gran influencia sobre mí.
Haremos una revisión de ellos.
La última cita del día. Veamos...
"Sócrates, las filosofías e hipótesis no pueden definir".
¿Hip hop?
¿Shakespeare?
La mayoría dice hip hop. Y esto es... hip hop.
Nuevamente, es Wu-Tang, es de un hombre llamado Inspectah Deck.
Curiosamente esa cita viene de una canción
llamada "Triunph" [Trinfo] del álbum "Wu-Tang Forever". [Siempre Wu-Tang]
"Wu-Tang Forever" fue el primer álbum de hip hop en alcanzar el primer puesto en el país.
Este lirismo produjo una suerte de popularidad;
pero volveremos a esto más tarde, haremos un repaso de Wu-Tang, como dije.
Como pueden ver, la línea divisoria no está tan clara como podríamos haber pensado muchos.
El lenguaje usado, los temas tratados,
varios elementos lo ponen muy difícil si quitamos el contexto,
si quitamos nuestra percepción,
y tenemos que ver sólo el lenguaje crudo de ambas formas de arte.
No se preocupen, hicimos ese ejercicio más de 400 veces,
y hasta ahora, nadie ha respondido todas correctamente.
Ni siquiera los profesores más especializados
de las instituciones shakesperianas más prestigiosas del país,
No daré nombres. (Risas)
Pero no hace falta decir que cuestiona muchas percepciones populares
pero vamos más allá de eso, y miramos otros paralelos
entre el hip hop y Shakespeare,
a algunos otros elementos que comparten.
Una de las principales cosas que comparten ambas expresiones, desde luego, es el ritmo.
El pentámetro yámbico: di-dam, di-dam, di-dam, di-dam, di-dam.
Quíntuplas, dos ritmos, es un ritmo maravilloso
el de la música de hip hop y se traduce de modo
que incluso los compositores actuales encuentran difícil.
¿A qué me refiero?
Es muy difícil de llevar, incluso como presentador profesional,
la letra escrita sobre un ritmo sucio,
sucio a 140 bpm. Un tempo muy, muy rápido.
Y luego llevar esa misma letra a...
lo que consideramos el ritmo tradicional de hip hop, 70-80 bpm.
Es una habilidad muy, muy difícil. Incluso componer hoy
con la música en la mano.
Y el pentámetro yámbico nos permite hacer precisamente eso.
En vez de contarles, les mostraré a qué me refiero. Escuchen.
Música, por favor.
(Música)
Lo que están a punto de escuchar, algunos ya lo conocen,
otros puede que no.
Es el poema más famoso de Shakespeare, el soneto XVIII.
No lo adapté para que encaje con el ritmo, pero escuchen con atención.
Bueno. Ya.
"¿A un día de verano compararte?
Más hermosura y suavidad posees.
Tiembla el brote de Mayo bajo el viento
y el estío no dura casi nada.
A veces demasiado brilla el ojo
solar, y otras su tez de oro se apaga;
toda belleza alguna vez declina,
ajada por la suerte o por el tiempo.
Pero eterno será el verano tuyo.
No perderás la gracia, ni la Muerte
se jactará de ensombrecer tus pasos
cuando crezcas en versos inmortales.
Vivirás mientras alguien vea y sienta
y esto pueda vivir y te dé vida.
Vivirás mientras alguien vea y sienta
y esto pueda vivir y te dé vida".
(Aplausos)
Ahora... ahora, como ven, se acomoda al ritmo.
Van al unísono.
Ahora probaremos un estilo de ritmo totalmente diferente, un tempo diferente.
Verán la misma letra que encajará porque el ritmo es consistente.
Intentémoslo.
(Música)
"¿A un día de verano compararte?
Más hermosura y suavidad posees.
Tiembla el brote de Mayo bajo el viento
y el estío no dura casi nada.
A veces demasiado brilla el ojo
solar, y otras su tez de oro se apaga;
toda belleza alguna vez declina,
ajada por la suerte o por el tiempo.
Pero eterno será el verano tuyo.
No perderás la gracia, ni la Muerte
se jactará de ensombrecer tus pasos
cuando crezcas en versos inmortales.
Vivirás mientras alguien vea y sienta
y esto pueda vivir y te dé vida.
Vivirás mientras alguien vea y sienta
y esto pueda vivir y te dé vida".
(Aplausos)
Ahora quiero que por un segundo pongan sus manos sobre el corazón.
Ahora... si sienten sus corazones,
esperemos que sus corazones latan en grupos de a dos,
uno átono, uno tónico, di-dam, o un yambo, como le decimos.
Si no lo hacen, les sugiero que consulten a un médico lo antes posible.
Ya pueden quitar la mano del corazón.
Gracias a esto, esa es la razón por la que el ritmo es intrínseco
porque la música imita al ritmo vital, a los sonidos de la vida,
al pulso de la vida.
Y así, este ritmo, el pentámetro yámbico, a pesar de ser un ritmo tan simple,
es intrínseco a muchas formas de música.
En otros lugares del mundo tienen otros ritmos diferentes.
como los ritmos de África Occidental, son de a tres,
esencialmente, la gente habla en triplas.
Bien, hallamos que este ritmo actúa como recurso mnemotécnico,
para que los jóvenes recuerden las letras.
Pero también como forma de entender algo de lo que se está diciendo.
El ritmo nos ayuda a entenderlo.
Nos ayuda a comunicar sentimientos.
Y, claro, en el hip hop la tonalidad,
la manera de decir lo que se está diciendo,
el estado de ánimo con el que se lo dice,
el ritmo con el que se lo dice,
es tan importante como lo que se está diciendo.
Pero repasemos las filosofías
las percepciones o las concepciones de estas dos formas de arte,
estas dos cosas que creemos conocer mucho.
Empezaremos con Shakespeare.
En los últimos tres o cuatro años,
habiendo trabajado con cientos, miles de jóvenes
en cientos de talleres,
hallamos cosas muy interesantes
sobre las percepciones de la gente respecto de Shakespeare.
¿Quién piensan que fue?
¿Qué creencias heredó en la época en que vivió?
¿Qué personas le rodeaban? ¿Cuál era su entorno?
Algunas, por supuesto, al igual que ocurre con el hip hop, son puras tonterías.
Esa idea, por ejemplo, que Shakespeare hablaba
como nos dice la gente, sofisticado, el Inglés de la Reina.
Pronunciación afectada.
Bueno, sabemos que esa pronunciación no existió
hasta un siglo después de la muerte de Shakespeare.
Él nunca conoció lo que hoy llamamos el Inglés de la Reina.
Mientras vivió, la gente hablaba una mezcla
del acento de Yorkshire y Cornwall.
Por ejemplo, la palabra "hours" se pronunciaba "urrs".
"Urrs" y "urrs" y "urrs".
O: "mood" y "blood"... ¡riman!
"mu:dd" y "blu:dd" pronunciaba la gente.
En la época en que él vivió
el abismo entre ricos y pobres era mayor de lo que es hoy,
por eso estamos haciendo todo lo posible para recrear ese abismo.
Pero, saben, él vivía en tiempos tumultuosos, muy violentos,
y realmente recibimos una visión aséptica de esa violencia,
una visión edulcorada del pasado.
Sabemos que más del 90 % del público de Shakespeare
no sabía leer ni escribir.
¿Cómo se explica entonces que en la Gran Bretaña del siglo XXI
se haya vuelto el arquetipo elitista
y dentro de eso, ahora debatiremos algo:
¿Escribió sus propias obras?
Porque, claro, esto se reduce a:
¿Quién es el custodio del conocimiento y quién no lo es?
Shakespeare no fue a la universidad.
Algunos lo ven, necesitan verlo así,
como alguien que no es digno custodio del conocimiento.
Tenemos que encontrar una explicación para su inteligencia
en vez de simplemente aceptar su inteligencia como un hecho.
Lo que me lleva al hip hop.
Mucha gente tiene opiniones sobre el hip hop...
claro, los medios han tenido opiniones muy marcadas sobre el hip hop.
Pero hallé, al trabajar en esto con miles de personas,
y en esos cientos de talleres,
e interacciones con estas instituciones,
mucha gente que opinaba del hip hop
no tenía ni idea del hip hop.
Cero. Nada. ¿Qué quiero decir?
En la propia palabra "hip hop",
"hip" viene de la palabra wolof "hipi",
el wolof es una lengua senegalesa,
que significa "abrir los ojos y ver", como signo de inteligencia.
La palabra "hop", del inglés que significa "movimiento",
así "hip hop" significa "movimiento inteligente".
El hip hop tiene cinco elementos
definidos por sus fundadores en la Ciudad de Nueva York.
Tiene cinco elementos:
DJ, MC, break dance, graffiti
y el quinto elemento, es algo de lo que quiero hablar hoy:
el Conocimiento.
Es un elemento que quizá no vemos mucho en la televisión o en la radio.
Pero, claro, las representaciones de esa cultura hoy en día no son propiedad
de los fundadores de esa cultura.
Pero cuando se lo entiende
si uno se remonta a los imperios medievales de África Occidental
de Mali, Songhai, Gao, antigua Ghana,
aparece un personaje al que los malienses llaman "griot" [juglar].
Estos juglares aún existen hoy, bueno, ¿quiénes eran los juglares?
El juglar era un cantante, un poeta rítmico oral,
un músico, custodio de la historia, de la tradición espiritual, etc., etc., etc.
de esos imperios, de esa cultura.
Cuando empezamos a entender
las formas complejas en que se manifiestan esas tradiciones de la cultura musical oral
en América, y cómo influye eso en el jazz, el blues, el funk,
hasta el hip hop,
tenemos una idea más acabada de lo que los padres fundadores
Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc y Grandmaster Flash trataban de hacer
cuando codificaron esta cultura de esta manera
y entendemos en ese contexto, por supuesto,
el hip hop se torna una propuesta diferente
de la que se ha representado a menudo
si entendemos lo que ocurría en Nueva York
a fines de los 70, principios de los 80.
Personas que venían de la era post derechos civiles,
con influencia estética de la literatura de Amiri Bakara o James Baldwin,
con influencias de Muhammed Ali,
con influencias del funk de James Brown.
James Brown, el baterista, por cierto, el baterista más remezclado de la historia.
Su famoso bucle se convierte en la base de toda la música hip hop.
Y ese es el único contexto intelectualmente honesto
en el que ubicar al hip hop como cultura.
Y yo creí en ese contexto.
Recibí una gran influencia.
Y se volvió, hasta mediados de los 90 todavía era normal
que los raperos con mayor éxito comercial se jactaran de lo inteligentes que eran.
Hablaban de ciencia, del conocimiento
de difundir la matemática, y al mismo tiempo
hablaban de la vida en los proyectos de Nueva York.
No había contradicción entre ambos elementos
y, nuevamente, se trataba de quién era el custodio del conocimiento,
quién levantaría esa pancarta para promoverla de nuevo.
Y una de las cosas más inspiradoras del hip hop
fue que las personas a las que se les dijo que se suponía que no debían hacerlo
sin tratar de ser quienes no eran,
sin vestirse de otra forma,
sin hablar en forma diferente,
decidieron, tomaron la decisión:
"Seremos los custodios de este conocimiento.
Seremos autodidactas
y transmitiremos este conocimiento mediante la música".
Los principales exponentes de eso en mi vida, mi mayor influencia,
fue este grupo del que ya les hablé, el clan Wu-Tang.
Cuando salió "Wu-Tang Forever", yo estaba en la escuela,
y fue el primer álbum que unió a la gente que escuchaba todo tipo de música.
Hasta entonces, el hip hop, aún en Londres, sólo le gustaba
a un segmento particular de gente, en mi escuela.
Y entonces salió "Wu-Tang Forever"
y, de repente, los chicos que escuchaban heavy metal,
los que escuchaban Blur y Oasis,
todos se unían en torno a esta álbum.
¿A qué se debía?
Era ese discurso inteligente, abiertamente orgulloso,
tan innegable que gustaba,
en mi opinión, y atraía a todos.
Les mostraré el ejemplo de un poema,
bueno, lo llamaría poema, pero alguna gente le dice rap
del líder de este grupo, un caballero conocido como RZA.
Ya hablé de él antes.
De hecho también produjo la música de la película "Kill Bill",
algunos pueden conocerlo por eso.
Escribió un poema titulado "Doce joyas"
y esto les dará sólo una idea de alguien que, como dije,
fue uno de los maestros de ceremonia más importantes de su época.
¿Cuán frecuente era jactarse por el intelecto de uno?
Es una obra titulada "Doce joyas", pueden buscarla en Internet.
Sólo compartiré un poco.
Dice así:
"La pre-existencia de la matemática, de las ecuaciones bioquímicas,
las manifestaciones de rocas, plantas, aire, fuego y agua
sin sus formaciones básicas, sólidos, líquidos y gases,
que hacen que las masas terrestres y los catalizadores del espacio
en toda la materia existente y esta densa tercera dimensión
deban observar una comprensión física
Debe tocarse un nervio
La sabiduría es el poeta sabio que habla para despertar a los tontos que dormían El tonto queda durmiendo.
La cuarta dimensión es el tiempo. Está dentro de la mente.
Aplique los grilletes energizados en la parte posterior de la columna.
Observen mi energía Chi tocando un nervio vital.
Un viraje con la lengua penetra como espada en el pulmón.
¿No han oído que las palabras matan tan rápido como las balas?
Cuando uno carga pensamientos negativos en la cámara del cerebro,
y la boca aprieta el gatillo que impulsa la maldad desde el infierno.
Desde los fosos del estómago donde habita la negatividad".
Eso es sólo una pequeña parte de "Doce joyas" de RZA.
Pero es interesante.
Porque cuando uno entiende este tipo de lirismo
se da cuenta de que el hip hop tiene la misma potencia que Shakespeare.
Ya saben, transmuta la filosofía, como todo gran arte,
para cuestionar el mundo circundante.
Y esto nos lleva, en verdad, a la conclusión
del trabajo que hacemos con la Compañía Shakespeare Hip Hop
de producciones teatrales a producciones educativas
a, esperemos, de cine y televisión, que estamos trabajando en este momento.
Se trata de
quién es el custodio del conocimiento.
Y en el siglo XXI, caracterizado por sociedades post-industriales
en las que no se requiere masas de obreros
ya no entrenamos masas de obreros que trabajan en fábricas
son grandes interrogantes.
¿Cuál es hoy el propósito de la educación?
¿Qué le enseñamos a los jóvenes?
¿Qué le enseñamos a la próxima generación?
¿Le enseñamos a cada individuo integrante de una sociedad
donde el éxito o el fracaso de la misma cada vez más
dependerá de la mente y las ideas de los integrantes de esa sociedad?
¿Instruimos a la gente para aspirar a ser lo mejor que puedan ser?
¿A alcanzar su máximo potencial?
Donde sea que nazcan en esa sociedad
o trabajamos aún en las viejas formas estratificadas de pensar
esas personas tienen que ceñirse a estaciones y lugares
o estamos animándolos a pensar en grande?
Porque no sé quién en la vida de Shakespeare
le alentó a volverse custodio del conocimiento,
pero de no haber existido esa persona, habríamos perdido esa obra;
pasa lo mismo con el hip hop.
Por eso nos interesa mucho pensar en eso.
A quién pertenece y a quién no pertenece la educación.
Y al usar estas aparentemente dispares formas de arte,
estos dos mundos aparentemente dispares,
y al unirlos,
para mostrar la unidad de la cultura humana,
unidad en las ideas que perseguimos
en las actividades humanas.
Y para inspirar a la gente a seguir sus propias formas
artísticas, literarias, culturales, de vida en sociedad.
Ahora compartiré una última pieza.
que es un poco más, no sé si decir "divertida",
pero es más un juego y un desafío.
Tuvo origen en la radio, "Freestyles" en Radio 1 Extra,
hace dos años y medio, o tres años.
Y, un poco en broma, el DJ me dijo:
"Esta es una lista de 27 obras de Shakespeare;
trata de cantarlas en estilo libre".
Por suerte, lo hicimos, no sé cómo, pero nos llevó cerca de 10 minutos,
así que no fue estilo libre en el sentido más verdadero
pero luego le dimos forma de canción y, posteriormente, los pusimos el álbum.
La primera parte contiene 27 obras de Shakespeare
y las partes subsiguientes
16 de las citas más famosas de Shakespeare entrelazadas.
Se titula "Comedia, Tragedia, Historia",
pueden buscarla en la web, y dice así.
Lo voy a hacer aquí, veamos cómo dice.
"Este Akala es un muchacho de diamante.
Uds. pequeños son una comedia de errores.
Vociferan mucho pero, muchachos, los usan como quien maneja un instrumento.
Yo hago mi parte, estás celoso como Otelo.
¿Quién eres? ¿Qué harás? Los niños son domados como fierecillas.
Sueñas en noches de verano, tus canciones no gustan.
Soy Capuleto, tú Montesco, y a mi qué. Soy Julio César, ¿me oyes?
El mercader de Venecia no pudo vender tu CD. En cuanto a mí, bien está lo que bien acaba.
Tu niño es como Macbeth, vas al infierno. Medida por medida, yo soy el mejor aquí,
Son las Alegres Comadres de Windsor, no el Rey Lear.
Yo no sé de Timon, sé que estaba en Atenas.
Cuando regrese como Hamlet Ud. paga su acción.
Este muchacho Akala, lo hago Como Gusten.
Son Mucho ruido y Pocas Nueces. Sólo la muerden...
Estoy muy tenso, no necesito 12 Noches. Todas ustedes, pequeñas Tempestades se distorsionan en el micrófono.
Claro, yo soy el que tiene la fuerza. Tú eres historia como Enrique IV.
Yo soy el fuego, las cosas se ven terribles. Es mejor arrancar como Pericles, príncipe de Tiro.
Fuera de escala, frío como Cuento de Invierno; Tito Andrónico estaba destinado al fracaso".
Son 27 obras.
(Risas) (Aplausos) Escuchen.
Y hay un final que contiene 16 de las citas más famosas de Shakespeare.
"Sabio es el hombre que sabe que es un tonto. No hay que tentar a un hombre desesperado con una joya.
¿Por qué pedir a Pedro para pagarle a Pablo? Algunos crecen gracias al pecado y caen gracias a la virtud.
¿Qué habrás hecho si ganas el mundo entero, pero vendes tu alma por una perla?
El mundo es mi ostra y yo estoy muriendo de hambre. Quiero mucho más que un penique o un centavo.
No lo dije en broma, espero que no se rían. Poeta o pobre, ¿cómo lo clasificas?
Habla claro, aunque soy residente de la arenosa ciudad interior, seguramente irrelevante.
Llámalo urbano, llámalo callejero. Una rosa, con cualquier nombre, tiene aroma dulce.
Escupo muy fuerte, pero soy inteligente como el Bardo. Vamos adelante con una bandera británica.
Akala, Akala, entonces, ¿quién eres?
Rapeo Shakespeare y ya no es secreto.
Nunca tuve suerte, ese es mi destino. Aún hablas pero todavía me confundes.
Devora cobardes, mil por hora. ¿No sabes que el rey en una torre mora?
No deberías decirlo, no es una idea secreta. Enseño tesis como las de Creta
o egiptología, nunca me disculpo. En mi mente, las cosas esculpo.
Detenerme, nah, no podrías. Que cambiar mi vida tendrías.
Por cierto, puse dagas en la frase. para poner fin al baile desde la base.
Digas lo que digas, no funcionará. Los cochines no cazan, si las águilas no se posan.
No soy bueno al cantar porque maldigo al hablar.
Y mis versos ensayo para quien le quepa el sayo.
Hay un coche fúnebre para el primer tonto lúgubre. Que le corten la cabeza, no funciona así la nobleza.
Redoblar con Akala, qué ternura. No hay método, sólo locura.
Hablo con dagas y martillos de pasión, cuando rapeo ataco con decisión.
De manera militar en mi patrón de rapeo el chateo no tiene un buen mapeo.
Y pongo más anillos a las cosas que Saturno. A los muchachos sorprendo con los versos de mi rapeo.
Ese chico Akala, del rap de Shakespeare. No quise escuchar, cuando lo dije el año pasado.
Rico como joya etíope en la oreja. Díganlo de nuevo para quien pare la oreja".
Es un placer.
(Aplausos)
Mesdames et messieurs, bonjour.
Si on pouvait remettre l'horloge à zéro, elle en est à quatre minutes en ce moment,
je suppose du discours précédent... Génial !
Très bien ! Donc, je m'appelle Akala,
et je fais partie de la Hip Hop Shakespeare Company.
Et avant de vous parler de notre philosophie,
ce que ça veut dire, quel est notre but,
je vais vous faire participer à un petit test.
Et nous avons fait ce test plusieurs fois,
nous allons en parler après.
Je vais vous dire quelques citations.
Des citations courtes, tirées soit des chansons hip-hop que je préfère,
soit des pièces et poèmes de Shakespeare que je préfère.
Et vous allez me dire, en levant la main,
si vous pensez que c'est du hip-hop, ou du Shakespeare.
(Rires)
Vous comprenez ? D'accord.
Voici la première :
« Détruire la beauté dont on provient ».
Si vous pensez que c'est du hip-hop, levez la main, s'il vous plaît.
Si vous pensez que c'est du Shakespeare, levez la main.
Très bien, d'accord, environ 70% pour Shakespeare.
C'est d'un monsieur qui s'appelle Sean Carter, plus connu sous le nom de Jay-Z,
et c'est tiré d'une chanson intitulée « Can I Live ? ».
Allons-y pour une autre.
« Peut-être est-ce de la haine que je déverse, peut-être est-ce de la pitance pour mon esprit ».
"Peut-être est-ce de la haine que je déverse, peut-être est-ce de la pitance pour mon esprit".
Hip-hop ?
Shakespeare ?
Une large majorité pour Shakespeare. Intéressant.
Vous avez entendu parler d'un monsieur qui s'appelle Eminem ?
(Rires)
Il n'est pas Shakespeare.
C'est tiré d'une chanson qu'Eminem a écrite avec Jay-Z, en réalité, qui s'intitule « Renegade ».
On va en faire encore quelques-unes.
« Il vaut encore mieux se servir d'une arme brisée que de rester les mains nues.»
Hip-hop ?
Shakespeare ?
Plutôt mitigé, avec un petit avantage pour Shakespeare.
Celle-là est de Shakespeare, elle est tirée de la pièce « Othello ».
Et maintenant :
« Je ne suis point né sous une étoile poétique. »
Hip-hop ?
Shakespeare ?
Elle est de Shakespeare, tirée de sa pièce « Beaucoup de bruit pour rien ».
On va en faire encore deux.
Allons-y pour :
« Le plus bienveillant des rois communique par vos rêves ».
Hip-hop ?
Shakespeare ?
Ah, 50-50, cette fois.
Un homme connu sous le nom de RZA, qui est le leader du Wu-Tang Clan.
On reparlera du Wu-Tang plus tard, on parlera beaucoup de lui.
Il est l'un des principaux représentants de la philosophie hip-hop,
c'est quelqu'un, ou un groupe de personnes, qui m'a beaucoup influencé.
Mais on en reparlera.
Dernière citation pour aujourd'hui. Allons-y pour...
"Socrate, les philosophies et les hypothèses ne peuvent définir."
« Socrate, les philosophies et les hypothèses ne peuvent définir. »
Hip-hop ?
Shakespeare ?
Une écrasante majorité pour le hip-hop. Et c'est bel et bien du hip-hop.
C'est encore une fois du Wu-Tang, d'un homme appelé Inspectah Deck.
Je trouve intéressant que cette phrase vienne d'un single, d'une chanson,
intitulée «Triumph », tirée de l'album « Wu-Tang Forever ».
« Wu-Tang Forever » a été le premier album hip-hop à devenir numéro un au Royaume-Uni.
C'est ce genre de lyrisme qui a rendu le hip-hop populaire,
mais nous en reparlerons un peu plus tard, ainsi que du Wu-Tang, comme je l'ai dit.
Donc, vous voyez que ce n'est pas aussi nettement tranché qu'on aurait pu croire.
Le langage utilisé, les sujets traités,
beaucoup de choses rendent la distinction très, très difficile hors contexte,
une fois qu'on nous retire notre perception des choses,
et nous devons uniquement regarder le langage brut de ces deux formes d'arts.
Et ne vous inquiétez pas, nous avons fait cet exercice plus de 400 fois,
et jusqu'ici, personne n'a eu tout juste.
Pas même les plus éminents professeurs
de certaines institutions shakespiriennes les plus respectées du pays.
Je ne donnerai pas de noms. (Rires)
Il va sans dire que ça remet en cause les perceptions de beaucoup de gens
et à partir de là, nous examinons d'autres parallèles
entre le hip-hop et Shakespeare,
et d'autres choses qu'ils ont en commun.
Une des choses qu'ils ont en commun, c'est bien sûr, le rythme.
Le pentamètre iambique : bim-bam, bim-bam, bim-bam, bim-bam, bim-bam.
Cinq pieds, deux temps, en fait, c'est un rythme merveilleux
à utiliser dans la musique hip-hop, et il fait son effet d'une manière
que même les auteurs d'aujourd'hui trouvent difficile à utiliser.
Qu'est-ce que je veux dire par là ?
Même pour un MC, un MC professionnel, c'est très difficile
de prendre des paroles écrites sur un beat grime,
le grime correspond à 140 battements par minute. Un tempo très, très rapide.
Et de prendre ces mêmes paroles, pour les mettre sur
ce que l'on considère comme un beat de hip-hop traditionnel, 70 à 80 battements par minute.
Une compétence très difficile à maîtriser. Même aujourd'hui
avec la musique à disposition.
Pourtant, le pentamètre iambique nous permet de faire précisément ça.
Plutôt que de vous faire un long discours, je vais vous montrer. Écoutez-bien.
Musique, s'il vous plaît.
(Musique)
Certains d'entre vous connaissent ce que vous êtes sur le point d'entendre,
d'autres non.
C'est le poème le plus célèbre de Shakespeare, le Sonnet 18.
Je ne l'ai pas modifié pour qu'il colle au rythme, mais écoutez attentivement.
Okay. Yo.
« Devrais-je te comparer à une journée d'été ?
Tu es plus tendre et bien plus tempérée.
Des vents violents secouent les chers boutons de mai,
Et le bail de l'été est trop proche du terme.
Parfois trop chaud l'œil du ciel brille,
Et souvent son teint doré est terni ;
Et toute beauté un jour décline,
Par hasard, ou abîmée au cours changeant de la nature ;
Mais ton éternel été ne se flétrira pas,
Ni perdra cette beauté que tu possèdes ;
Et la Mort ne se vantera pas que tu erres dans son ombre,
Quand en rimes éternelles à travers temps tu grandiras ;
Tant que les hommes respireront et tant que les yeux verront,
Aussi longtemps que vivra ceci, cela en vie te gardera.
Tant que les hommes respireront et tant que les yeux verront,
Aussi longtemps que vivra ceci, cela en vie te gardera. »
(Applaudissements)
Comme vous le constatez, le poème colle parfaitement au rythme.
Il lui correspond tout à fait.
À présent, nous allons essayer un beat d'un style tout à fait différent, au tempo différent.
Vous allez voir que ces mêmes paroles, grâce à ce rythme constant, correspondent.
Allons-y.
(Music)
« Devrais-je te comparer à une journée d'été ?
Tu es plus tendre et bien plus tempérée.
Des vents violents secouent les chers boutons de mai,
Et le bail de l'été est trop proche du terme.
Parfois trop chaud l'œil du ciel brille,
Et souvent son teint doré est terni ;
Et toute beauté un jour décline,
Par hasard, ou abîmée au cours changeant de la nature ;
Mais ton éternel été ne se flétrira pas,
Ni perdra cette beauté que tu possèdes,
Et la Mort ne se vantera pas que tu erres parmi son ombre,
Quand en rimes éternelles à travers temps tu grandiras;
Tant que les hommes respireront et tant que les yeux verront,
Aussi longtemps que vivra ceci, cela en vie te gardera.
Tant que les hommes respireront et tant que les yeux verront,
Aussi longtemps que vivra ceci, cela en vie te gardera. »
(Applaudissements)
J'aimerais que vous posiez la main sur le cœur rien qu'une seconde.
Bien... Si vous sentez votre cœur,
j'espère que votre cœur bat par paire de battements,
une, deux, bam-bam, ou un iambe, comme on l'appelle.
Si ce n'est pas le cas, je vous conseille d'aller voir un médecin dès que possible.
Mais grâce à ça, - vous pouvez enlever votre main maintenant --
mais grâce à ça, le rythme est vraiment intrinsèque,
car la musique reprend vraiment le rythme de la vie, les sons de la vie.
Les battements de la vie.
Ce rythme, le pentamètre iambique, bien qu'il soit très simple,
se retrouve donc dans énormément de styles de musique.
Les types de rythmes varient suivant les régions du monde.
Les rythmes de l'Afrique de l'Ouest sont ternaires
car les gens parlent principalement en tercets.
Nous avons découvert que ce rythme agit comme un procédé mnémotechnique
chez les jeunes qui veulent retenir les paroles.
Il sert aussi, et surtout, à comprendre une partie de ce qui est dit dans les paroles.
Le rythme nous aide à comprendre.
Il nous aide à exprimer des sentiments.
Et bien sûr, dans le hip-hop, la tonalité,
la manière dont vous vous exprimez,
l'humeur avec laquelle vous vous exprimez,
le rythme que vous suivez quand vous vous exprimez,
est aussi important que ce que vous avez à dire.
Mais reparlons des philosophies,
et des perceptions, ou des conceptions de ces deux formes d'art,
ces deux choses que nous croyons si bien connaître,
commençons par Shakespeare.
Ces trois ou quatre dernières années,
nous avons travaillé avec des centaines, des milliers de jeunes,
dans des centaines d'ateliers,
et nous avons découvert des choses très intéressantes
sur l'idée que les gens se font de Shakespeare.
Qui il était selon eux,
quel a été l'héritage de son époque,
qui faisait partie de son entourage et son milieu.
Bien entendu, comme dans le hip-hop, certaines idées reçues sont des inepties.
Par exemple, que Shakespeare parlait d'une manière
snob comme on dit, ou l'Anglais de la Reine.
La prononciation standard.
D'une part, la prononciation standard que nous connaissons n'a été inventée
que plus d'un siècle après la mort de Shakespeare.
Il n'avait jamais entendu parler de ce qu'on appelle aujourd'hui l'Anglais de la Reine.
De son temps, les gens parlaient plutôt avec un accent intermédiaire
entre ceux du Yorkshire et de Cornouailles.
Par exemple, le mot « hours » était prononcé « urrs ».
« Urrs and urrs and urrs ».
Ou : « mood », et « blood »... rimaient !
C'est comme ça que les gens prononçaient ces mots à l'époque.
Vous savez, à cette époque,
le fossé entre les riches et les pauvres était plus important qu'aujourd'hui,
et pourtant, j'ai l'impression que faisons tout pour le rétablir.
Mais vous savez, il vivait à une époque très agitée, très violente,
et nous ne recevons qu'une version presque aseptisée de cette violence,
ce qui enjolive notre perception du passé.
Nous savons que plus de 90% du public de Shakespeare
ne savait ni lire ni écrire.
Alors comment se fait-il qu'en Grande Bretagne, au 21e siècle,
il soit perçu comme la quintessence de l'élitisme,
et même dans le cadre de ce sujet, un débat est désormais engagé :
A-t-il vraiment écrit ses pièces lui-même ?
Car bien sûr, tout ça revient à
qui est reconnu comme gardien du savoir, et qui ne l'est pas.
Shakespeare était quelqu'un qui n'est jamais allé à la fac.
Il n'a pas fait Oxbridge. Certains éprouvent le besoin de le voir ainsi,
comme quelqu'un qui ne peut pas d'être un gardien du savoir.
Nous devons donc trouver une explication pour son intelligence,
plutôt que de nous contenter de l'accepter comme un fait établi.
Ce qui m'amène au hip-hop.
Beaucoup de gens ont un avis sur le hip-hop,
et bien sûr, les médias ont des avis très prononcés sur le hip-hop.
Mais en travaillant avec des milliers de gens,
dans des centaines d'ateliers,
en partenariat avec toutes ces institutions
j'ai découvert que beaucoup de ceux qui avaient une opinion sur le hip-hop
n'y connaissaient strictement rien.
Zéro. Nada. Qu'est-ce que je veux dire par là ?
Déjà, les mots « hip-hop" »...
Le « hip » est dérivé d'un mot Wolof, « hipi »,
le Wolof est un dialecte sénégalais ;
ça veut dire « ouvrir ses yeux et voir », au sens de voir la lumière.
Le mot « hop » vient de l'Anglais, et décrit un mouvement,
« hip-hop » signifie donc « mouvement intelligent ».
Le hip-hop contient cinq éléments,
définis par ses pères fondateurs à New York.
Il contient cinq éléments.
Un DJ, un MC, le breakdance, le graffiti,
et le cinquième élément, qui est celui dont je veux vous parler aujourd'hui,
le Savoir.
Un élément qu'on ne voit pas beaucoup à la télé ou à la radio, peut-être.
Bien sûr, aujourd'hui, la représentation de cette culture
n'appartient plus à ses fondateurs.
Mais une fois compris,
si on regarde les empires médiévaux de l'Afrique occidentale
du Mali, de Songhai, de Gao, de l'ancien Ghana,
on trouve un personnage que les Maliens appellent un griot.
Ils existent toujours, mais qu'est-ce qu'un griot ?
Le griot était un poète oral, chanteur rythmique,
musicien, gardien de l'histoire, des traditions spirituelles, etc etc,
de ces empires, de cette culture.
Lorsqu'on commence à comprendre
à quel point ces traditions culturelles, musicales et orales, se manifestaient de manières complexes,
dans les Amériques, comment elles ont influencé le jazz, le blues, la funk,
jusqu'au hip-hop,
on comprend beaucoup mieux ce que les pères fondateurs,
Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc, et Grandmaster Flash, essayaient d'accomplir
quand ils ont créé les codes de cette culture,
et quand on le remet dans ce contexte, bien sûr,
le hip-hop devient quelque chose de complètement différent
de sa représentation habituelle,
quand on comprend ce qui se passait à New York
à la fin des années 70, au début des années 80.
Le mouvement des droits civiques entrait dans l'histoire,
l'influence esthétique de la littérature d'Amiri Bakara, ou de James Baldwin,
l'influence de personnages comme Mohammed Ali,
l'influence du funk de James Brown.
En parlant de ça, le batteur de James Brown est le batteur le plus samplé de l'histoire.
Tout le hip-hop est construit sur sa célèbre boucle.
Il n'y a que dans ce contexte intellectuellement honnête
que le hip-hop trouve sa place en tant que culture.
Et c'est à peu près dans cet environnement que j'ai grandi.
C'est ce qui m'a énormément influencé.
Et c'est devenu, vraiment... Jusqu'au milieu des années 90, on trouvait normal
que les rappeurs les plus talentueux se vantent de leur intelligence.
Ils parlaient de battre la science, de balancer du savoir,
de répandre les mathématiques,
tout en parlant de ce qu'était la vie dans les cités de New York.
Il n'y avait aucune contradiction entre ces deux éléments,
et encore une fois, le plus important était de savoir qui était gardien du savoir.
Qui choisissait de prendre ce relais, et de courir avec?
Et là où le hip-hop a suscité tant d'inspiration,
c'était que les gens à qui on disait qu'ils ne devaient pas faire ça,
sans essayer de changer qui ils étaient,
sans changer leur manière de s'habiller,
sans s'exprimer différemment,
ont décidé, ils ont pris la décision :
« Nous serons les gardiens de ce savoir.
Nous allons nous éduquer nous-mêmes
et nous transmettrons ce savoir à travers la musique.»
Ceux qui ont illustré ce phénomène dans ma vie, ceux qui m'ont le plus influencé
c'était le groupe dont je vous ai déjà parlé, le Wu-Tang Clan.
Quand "« Wu-Tang Forever » est sorti, quand j'étais encore au collège,
c'était le premier album à rassembler des gens qui écoutaient des genres musicaux différents.
À cette époque, le hip-hop à Londres ne s'adressaient
qu'à une catégorie particulière de personnes, ou du moins, c'était le cas dans mon collège.
Et puis « Wu-Tang Forever » est sorti,
et tout à coup, les gosses qui écoutaient du Heavy Metal,
ceux qui aimaient Blur et Oasis,
tout le monde était rassemblé autour de cet album unique.
Et de quoi ça parlait ?
C'était ce discours intelligent, qui revendiquait sa fierté,
qu'on ne pouvait pas nier, qui a interpellé,
et je pense que c'est ce qui a attiré tous ces gens.
Je vais vous citer un poème,
enfin, j'appelle ça un poème, d'autres appellent ça du rap,
du leader de ce groupe, celui qu'on connait sous le nom de RZA.
J'ai parlé de lui tout à l'heure.
En fait, il a aussi produit la musique du film « Kill Bill »,
il est sans doute beaucoup plus connu pour ça.
Il a écrit un poème appelé « Douze Joyaux »,
et ça va vous donner un aperçu de quelqu'un qui, comme je l'ai dit,
était parmi les meilleurs MC de son époque,
et pour qui il était normal de vanter son intelligence.
C'est un morceau intitulé « Douze Joyaux », vous pouvez le chercher sur Internet.
Je vais juste en citer un passage.
Voilà ce que ça donne :
« Dans la pré-existence des équations mathématiques, biochimiques,
les manifestations des pierres, des plantes, de l'air, du feu et de l'eau,
qui sont, dans leurs formations élémentaires des solides, des liquides et des gaz,
qui donnent leur masses aux terres et catalysent l'espace,
et toute matière qui existe dans cette troisième dimension
doit observer une compréhension physique
Il faut faire mouche.
La sagesse est un poète sage dont le discours réveille l'idiot assoupi.
La quatrième dimension est le temps, elle pénètre l'esprit,
circule dans les fers enchaînant ton échine.
Alors vois ! Comme mon Chi touche un point vital.
Un écart verbal transperce les poumons comme une épée.
On ne t'as pas dit que les mots tuent aussi vite que des balles ?
Quand tu charges des pensées négatives dans la chambre de ton cerveau,
et que ta bouche presse la détente qui envoie ta malice venant de l'Enfer,
des abîmes de tes entrailles où la négativité demeure.»
C'était un extrait de « Douze Joyaux », de RZA.
Mais c'est intéressant.
Car quand on comprend ce type de lyrisme,
on se rend compte que le Hip-hop a autant d'impact que Shakespeare.
Vous savez, la philosophie transformée, comme dans tout grand art
pour remettre en question le monde qui nous entoure.
Ce qui nous amène à la conclusion,
sur ce que nous faisons avec la Hip Hop Shakespeare Company,
depuis les productions théâtrales, jusqu'aux productions à des fins éducatives,
jusqu'à, on l'espère, des films et émissions télé qui sont en cours de réalisation.
Il s'agit
de déterminer qui sera le dépositaire du savoir.
Et au 21e siècle, où nous nous dirigeons vers des sociétés post-industrielles
où on peut se passer de beaucoup d'ouvriers,
où l'on n'éduque plus les masses ouvrières à aller travailler à l'usine,
ce sont des questions importantes.
À quoi sert l'éducation de nos jours ?
Qu'apprend-t-on aux jeunes ?
À quoi formons-nous la prochaine génération ?
Formons-nous chaque individu d'une société,
où, le succès ou l'échec de cette société
dépend de plus en plus de l'esprit, des idées des individus qui la composent ?
Formons-nous les gens à aspirer à être ce qu'ils peuvent être de mieux ?
À atteindre leur plein potentiel ?
Quelque soit leurs conditions de naissance ?
Ou travaillons-nous encore dans un esprit obsolète, compartimenté
selon lequel les gens appartiennent à un poste, une position définis,
ou encourageons-nous les gens à se dépasser ?
Car peut-être que dans la vie de Shakespeare, quelqu'un, je ne sais qui,
l'a encouragé à devenir un dépositaire du savoir,
mais s'il n'en avait pas été capable, on serait passé à côté de son œuvre,
tout comme le hip-hop.
C'est vraiment à ça que nous voulons réfléchir.
À qui appartient l'éducation, à qui n'appartient-elle pas ?
Et en utilisant ces deux formes d'arts, très différentes de prime abord,
ces deux mondes apparemment séparés,
et en les rassemblant,
on peut montrer une unité dans la culture humaine,
une unité dans les idées
et les activités que les Hommes veulent accomplir,
On peut encourager les gens à vivre leur propres expériences
artistiques, littéraires, culturelles, et sociétales.
Je vais partager avec vous quelque chose... Un dernier morceau.
C'est un peu plus... je ne vais pas dire « marrant »,
mais c'est plutôt à la fois un jeu et un défi à relever.
Ça vient d'une radio, « Freestyles », sur Radio 1 Extra,
il y a deux ans et demi, trois ans.
Pour plaisanter, l'animateur m'a dit :
« Voici une liste de 27 pièces de Shakespeare,
essaye d'improviser avec.»
Heureusement, je ne sais pas comment, mais on l'a fait. On avait dix minutes,
donc ce n'était pas vraiment du freestyle au sens pur,
mais on l'a fait en chanson, qu'on a ensuite mis sur l'album.
La première partie contient 27 pièces de Shakespeare,
la suivante contient
16 des citations les plus célèbres de Shakespeare.
Ça s'appelle « Comédie, Tragédie, Histoire »,
vous pouvez le chercher sur le web, voilà ce que ça donne.
Je vais vous la chanter, voyons ce que ça donne.
« Ce mec, Akala, c'est un mec en or.
Vous, les mioches, êtes une comédie des erreurs.
Vous braillez, mais on vous fait jouer comme un alto.
Moi, je fais mes trucs, vous êtes jaloux comme Othello.
Vous êtes qui ? Vous allez faire quoi ? On apprivoise les mioches comme des Mégères Apprivoisées
Vous songez comme dans une nuit d'été, vos rimes n'ont rien d’attrayant.
Je suis Capulet, vous êtes Montaigue, je ressens rien. Je suis Jules César, pigé ?
Le Marchand de Venise n'arrive pas à écouler vos CD. Quant à moi, Tout est bien qui finit bien.
Vous êtes comme Macbeth, vous allez en Enfer. Mesure pour Mesure, c'est bien moi le meilleur.
Vous n'est pas le Roi Lear, juste des Joyeuses Commères de Windsor
Je connais pas Timon, je sais qu'il est d'Athènes.
Vous allez payer pour vos actions, quand je serai de retour, comme Hamlet.
Ce mec, Akala, je fais comme il vous plaira.
Vous faites beaucoup de bruit pour rien, vous ne savez que modre la poussière.
Je suis trop de la balle, j'ai pas besoin de la Nuit des Rois. Vous, petites Tempêtes, derrière un micro, vous prenez une claque.
Évidemment, la force est en moi. Vous êtes de l'Histoire ancienne, tout comme Henri IV.
Je suis en feu, la situation est désespérée. Mieux vaut fuir comme Périclès, Prince de Tyr.
Venu d'une autre ère, froid comme un Conte d'Hiver, Titus Andronicus était voué à subir un revers.
Ça fait 27 pièces.
(Rires) (Applaudissements) Écoutez.
Il y a une dernière partie, qui contient 16 des citations les plus célèbres de Shakespeare.
« Le Sage qui se reconnaît fou, ne tente pas un désespéré avec un bijou.
Pourquoi prendre à Pierre pour payer Paul ? Quelques-uns prospèrent par le crime, d'autres succombent par la vertu.
Qu'as-tu accompli pour conquérir le monde ? Excepté vendre ton âme pour le prix d'une perle.
Le monde m'appartient, et je suis affamé. Il me faut bien plus qu'un centime ou un sou.
Je ne plaisantais pas, j'espère que tu ne ris pas. Poète ou manant, dans quelle case le ranges-tu ?
Parle correctement, même si j'habite un centre ville sordide, sûrement aucun rapport.
Appelle ça « le quartier », appelle ça « la rue ». Ce qu'on appelle rose, sous un autre nom, sentirait aussi bon.
Je crache si fort, mais je suis malin comme le Barde. Je débarque avec l'Union Jack, gonflé à bloc.
Akala, Akala, pourquoi es-tu Akala ?
Je rappe Shakespeare, il n'y a plus de secret.
La fortune ne m'a jamais couronné, telle est ma destinée. Tu parles toujours, mais tu continues de m'embrouiller.
Dévorant les pleutres, des milliers à l'heure. Ignores-tu que le nom du roi est une citadelle ?
Ne le prononce jamais, ce n'est pas un secret. J'enseigne des thèses, comme la Grèce antique
ou l'Egyptologie, sans jamais m'excuser. Avec les yeux de l'esprit, je vois vraiment les choses.
M'arrêter ? Non, tu ne le pourrais jamais. J'ai une vie de rêve, selon toute probabilité.
Pour certains, je mets des poignards dans mes phrases. Je mettrai un terme à tes jours de danse.
Quoi que tu dises, c'est inutile. Le roitelet ne peut chasser là où l'aigle ne perche pas.
Il n'y a pas pire avec les mots car je maudis tous mes verbes.
Je suis le premier à répéter mes couplets avec une gouvernante.
Un corbillard attend le premier pouilleux qui devient fou furieux. Qu'on lui coupe la tête, ça ne va pas le faire.
Chercher Akala, une vraie folie. Aucune méthode, juste de la mélancolie.
Je rappe avec les poignards et les marteaux de la passion. Quand je rappe, je les attaque
tel un militaire. Le modèle de mon rap discursif ne pourrait le décrire.
J'ai plus d'anneaux que Saturne. Quand je rappe, mes couplets tranchent les chevelures des grands enfants.
Ce mec, Akala, le Shakespeare du rap. Vous ne vouliez pas l'écouter l'an dernier.
Riche comme un joyau sur une oreille éthiopienne. Reparlez-en à ceux qui n'écoutent jamais.
Ce fut un plaisir.
(Applaudissements)
Jó napot, hölgyeim és uraim!
Ha kérhetném az idő visszaállítását; négy percnél jár éppen,
az előzőből feltételezem... Szuper!
Oké! Akala vagyok
a Hip-Hop Shakespeare Companyból.
Mielőtt pedig rátérnénk filozófiánkra,
hogy mit jelent, milyen szándék áll mögötte,
egy kis pop-kvízre hívnám ki önöket.
Ezt a kvízt néhányszor már csináltuk,
végén pedig beszélünk róla.
Egy-két idézetről lesz szó csak.
Egy sor az egyik kedvenc hiphop-dalomból
vagy kedvenc Shakespeare- drámámból, -szonettemből van.
Kézfeltartással pedig jelezzék,
hogy szerintük hiphopról vagy Shakespeare-ről van-e szó.
(Nevetés)
Világos? Rendben.
Elsőként jöjjön ez:
"Lerontani a szépet, melyből valaki jött."
Ha hiphop, kérem, tegyék fel a kezüket.
Ha Shakespeare, kérem, tegyék fel a kezüket.
Nagyszerű, 70 százalék Shakespeare-re.
A Sean Carter nevű úrtól van, ismertebb nevén Jay-Z.
A Can I Live c. számából.
Jön még egy.
"Tán utálat, mit kiköptem, tán táplálék a léleknek."
Hiphop?
Shakespeare?
Elsöprően Shakespeare felé húz. Érdekes.
Valaki hallott az Eminem nevű úrról?
(Nevetés)
Ő nem Shakespeare.
Eminemnek Jay-Z-vel közös Renegade c. számából való.
Jön még néhány.
"A törött kard még mindig többet ér A puszta kéznél."
"Törött karddal is könnyebb küzdeni, Mint puszta kézzel."
Hiphop?
Shakespeare?
Épphogy kis Shakespeare-többség.
Ez Shakespeare Othello c. drámájából való.
Jön még:
"Nem születtem poéták csillaga alatt."
Hiphop?
Shakespeare?
Ez Shakespeare, Sok hűhó semmiért.
Jön még kettő.
Jön ez:
"A legkegyesebb király szava álmaidon keresztül jut el hozzád."
Hiphop?
Shakespeare?
Fele így, fele úgy.
A Wu-Tang Clan feje, az RZA nevű úr.
A Wu-Tangra visszatérünk, RZA-ről lesz még sok szó,
Ő a hiphop-filozófia egyik fő képviselője,
aki vagy akik nagy hatással voltak rám.
Visszatérünk még rájuk.
A mai nap utolsó idézete pedig:
"Szókratész, a filozófiák és hipotézisek nem írhatnak le."
"Szókratész, a filozófiák és hipotézisek meghatározhatatlanok."
Hiphop?
Shakespeare?
Elsöprően hiphop, és igen, ez hiphop.
Wu-Tang megint, az Inspectah Deck nevű tagtól.
Érdekes, hogy az idézet egy EP-ről vagy számból,
a Triumphból van, a Wu-Tang Forever albumról.
A Wu-Tang Forever volt az ország első listavezető hiphopalbuma.
Az effajta líraisággal sikerült feltörnie a hiphopnak,
de lesz szó erről és a Wu-Tangról kicsit később, mint mondtam.
Láthatják, többen arra számítottak, sokkal kézenfekvőbb lesz.
A nyelvhasználat, a témaválasztás,
számos dolog roppant megnehezíti, ha a kontextustól meg van fosztva,
ha nem tudunk belelátni,
ha csak a két műforma puszta nyelvezetét nézzük.
Ne aggódjanak, a feladatot már több mint 400-szor végeztük el,
és eddig senkinek nem volt meg mind.
Még pár sokat látott egyetemi tanárnak sem
az ország legrangosabb Shakespeare-t kutató tanszékein.
Neveket nem nevezvén. (Nevetés)
De mondanom sem kell, hogy ez megkérdőjelezi sokak érzékelését,
és ebből kiindulva
Shakespeare és a hiphop közti más párhuzamok,
más egyezések után néztünk.
A bennük közös dolgok egyike a verselés.
A jambikus pentamater – ti-tá, ti-tá, ti-tá, ti-tá, ti-tá.
Öt versláb, két ütem, csodás ritmus a hiphop zenében,
ami oly módon értelmeződik,
hogy azt a mai szépírók is nehéznek találják.
Mire gondolok?
Még MC-ként is, aki tapasztalt,
nagyon nehéz grime-ra szövegelni,
ami 140 BPM, rendkívül gyors tempó.
Aztán ugyanazt a szöveget tegyük rá...
a hagyományosnak tekintett hiphop-beatre, 70-80 BPM-re.
Rendkívül nehéz elsajátítani.
Még megírni is, hogy már a zene kéznél van.
A jambikus pentameterrel mégis simán lehetséges.
Inkább mutatom, nem mondom, hogy is értem. Hallgassák!
Kísérőzenét, kérem.
(Zene)
Amit hallani fognak, azt talán néhányuk ismeri,
néhányuk talán nem.
Shakespeare leghíresebb verse, a XVIII. szonett.
Nem illesztettem rá a ritmust, de csak hallgassák alaposan.
Oké. Yo.
"Vét, ha nyári napnak hív az elme,
Hisz szebb tebenned, csendesebb a lét:
Szél tiprott május bimbós szerelme,
S rövidre szabja nyár a bérletét.
Szemével éget, aztán, hogy mentse,
Fellegbe rejti mennybolt az arcát,
Természet hozza, vagy balszerencse
Megannyi szépnek csúfos kudarcát.
Nem jő setét a fények helyére,
Nyarodnak báját nem veszíted el,
Rátalál a halál is kételyére,
Ha hív s helyetted végtelen felel.
Míg emberben lebeg életpára,
Ez él, és ez lész létednek határa.
Míg emberben lebeg életpára,
Ez él, s ez lész létednek határa."
(Taps)
Láthatják már, hogy pont ott tapos a ritmus.
Pont a cipőjében a beatnek.
Most másféle stílusú, tempójú beatet nézünk meg.
Ugyanaz a szöveg lesz, mert egyezik a ritmussal, illik rá.
Nézzük meg!
(Zene)
"Vét, ha nyári napnak hív az elme,
Hisz szebb tebenned, csendesebb a lét:
Szél tiprott május bimbós szerelme,
S rövidre szabja nyár a bérletét.
Szemével éget, aztán, hogy mentse,
Fellegbe rejti mennybolt az arcát,
Természet hozza, vagy balszerencse
Megannyi szépnek csúfos kudarcát.
Nem jő setét a fények helyére,
Nyarodnak báját nem veszíted el,
Rátalál a halál is kételyére,
Ha hív s helyetted végtelen felel.
Míg emberben lebeg életpára,
Ez él, és ez lész létednek határa.
Míg emberben lebeg életpára,
Ez él, és ez lész létednek határa."
(Taps)
Azt kérném, hogy tegyék kezüket a szívükre egy pillanatra.
Ha érzik a dobogást,
remélhetőleg, szívük két ütemet ver.
Egyet ver, egyet nem, ti-tá, vagy jambus, ahogy hívjuk.
Ha nem, ajánlom, sürgősen keressék fel orvosuk.
Emiatt pedig – már levehetik kezüket onnan.
Emiatt van, hogy ez a ritmus annyira sajátságos,
ahol a zene utánozza az élet ritmusát, az élet hangját.
Életüteme szívverésnek.
Így ez a ritmus, a jambikus pentameter, még ha annyira egyszerű is,
sajátja megannyi zenei formának.
A világban vannak másféle ritmusok is.
Mint a nyugat-afrikai, ott a harmadikon van,
lényegében triolákban beszélnek.
Rájöttünk, hogy ez a ritmus emlékezetsegítő eszköz,
hogy a fiatalok megjegyezzék a szövegeket.
Ugyanakkor az elmondottak megértésének módszere is.
A ritmus segít megérteni.
Segít érzelmeket közölni.
A hiphop tonalitása pedig,
ahogyan elmondjuk, amit,
a hangulat, mellyel mondjuk,
a ritmus, mellyel mondjuk,
csakúgy fontos, mint amit mondunk.
Ha visszatérve e két műforma filozófiájára,
felfogására vagy fogalmaira,
e két dologra, amelyekről hisszük, sokat tudunk róluk.
Shakespeare-rel kezdünk.
Az elmúlt három-négy évben
több ezer fiatallal együtt dolgozva,
műhelymunkák százain,
nagyon érdekes dolgokra jöttünk rá
a shakespeare-i értelmezések kapcsán.
Kinek gondolják,
milyen öröklött hiedelmekben élt a maga korában ,
kik vették körül, és honnan jöttek ők.
Csakúgy, mint a hiphopnál, ezek közül pár teljes képtelenség.
Például az elképzelés, hogy Shakespeare,
ahogy mondják, a puccos, királynői angolságot beszélte.
Brit angol kiejtés.
Tudjuk, hogy brit angol kiejtést csak jó száz évvel
Shakespeare halála után találták ki.
Soha nem hallott arról, amit ma királynői angolságnak hiszünk.
Élete során inkább egyfajta keverékét beszélték
a yorkshire-i és cornwalli tájszólásnak.
Például az "hours"-t "órz"-nak ejtették.
Órz, órz és órz.
Vagy: "mood" és "blood" ... rímek!
"múdd"-nak és "blúdd"-nak ejtették e szavakat.
Az ő korában
a gazdag és a szegény közti szakadék nagyobb, mint ma,
bár elég szépen haladunk afelé, hogy ezt visszacsináljuk.
De... tudjuk, milyen viharos, kegyetlen korban élt,
és annak a kegyetlenségnek mi igazából tisztultabb képét látjuk,
a múlt színezett látszatát.
Tudjuk, Shakespeare közönségének több mint 90%-a
nem tudott írni-olvasni.
Miért van, hogy a 21. századi britek
rá mint az elitizmus reklámarcára tekintenek,
és még ezen belül is viták alakulnak ki:
Egyáltalán ő írta darabjait?
Ez persze, azzal függ össze,
hogy kinek jutott a tudásból és kinek nem.
Ő nem járt egyetemre, nem volt oxbridge-i.
Úgy látták páran – úgy kell látniuk –
mint aki nem méltó rá, hogy a tudás letéteményese legyen.
Magyarázatot kellett találnunk géniuszára,
nem csak tényként elfogadnunk.
Amely nálam a hiphopot hozza fel.
Mindenkinek van véleménye a hiphopról –
a médiának pedig van pár nagyon hangzatos véleménye róla.
De megtanított a több ezer fővel közös munkám,
a több száz műhelymunka,
és ezen intézetekkel való együttműködés,
hogy akiknek véleményük van a hiphopról,
valójában semmit sem tudnak róla.
Nulla. Üresség. Mire gondolok?
Maga a "hiphop" szónál
a "hip" a volofi "hipi" szóból jött –
a volof szenegáli nyelv –,
azaz "kinyitja a szemét s lát", 'felvilágosodás' értelemben.
A "hop" az angolból jött, és mozgást fejez ki,
így a hiphop eszes mozdulatot jelent.
A hiphopot öt dolog alkotja,
ahogy azt a new york-i alapítóatyák összegezték.
Öt dolog alkotja:
dídzsézés, emszízés, break tánc, graffiti,
és az ötödik pedig, amiről szólnék ma:
a tudás.
E dologról nem igazán hallunk sokat a tévében, rádióban.
De természetesen annak a kultúrának ábrázolása ma
nem függ az alapítóktól.
De amikor megértik,
ha Nyugat-Afrika birodalmaira:
Malira, Szongaira, Gaóra, az ókori Ghánára tekintünk vissza,
van egy figuránk, aki a Mali-belieknek griot.
A griotok ma is léteznek, kik voltak ők?
A griot volt az említett birodalmak, kultúrák ritmikus, szóbeli költője,
énekese, zenésze,
a történelem, a szellemi hagyományok stb., őrzője.
Ha kezdjük megérteni,
hogy szájhagyomány-kultúrájuk milyen összetetten nyilvánult meg Amerikában,
ami hatott a bluesra, dzsesszre, funkra,
egészen a hiphopig,
sokkal jobban érthetővé válik, amit az alapítóatyák,
Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc és Grandmaster Flash akartak,
ha így összegezték e kultúrát,
és kontextusával együtt értelmezték:
a hiphop megítélése nagyon más színben tűnik fel
a legtöbb eddigi ábrázoláshoz képest,
ha megértjük, mi zajlott New Yorkban
az 1970-80-as évek fordulóján.
A polgárjogi mozgalmak utáni felébredés,
Amiri Bakara és James Baldwin irodalmának esztétikai hatása,
Muhammad Ali személyének hatása,
James Brown funkjának hatása.
James Brown amúgy a történelem legtöbbet samplingelt dobosa.
Híres loopjain alapult minden hiphopzene.
Ez az egyetlen értelmileg őszinte kontextus,
melyben a hiphop mint kultúra helyet kap.
Én pedig kb. ebben nőttem fel.
Erőteljesen hatott rám.
Valóban... egészen a 1990-es évek közepéig, normális volt,
hogy az üzletileg legsikeresebb rapperek az okosságukról áradoztak.
Ütős tudományról, fogyatkozó tudásról beszéltek,
a matematika terjesztéséről,
és ezzel párhuzamosan a New York-i segélynegyedek életéről.
Nem volt ellentmondás e két dolog között,
és ugye, ez arról szólt, ki őrzi a tudást.
Ki futhat tovább az átvett váltóbottal?
Az egyik leginspirálóbb a hiphopban,
hogy akiknek elmondták, nem csinálhatják anélkül,
hogy teljesen mások ne legyenek,
másképp ne öltözzenek,
másképp ne beszéljenek,
döntöttek, meghozták döntésük:
"E tudás őrzőivé fogunk válni.
Képezni fogjuk magunkat,
és a zenén keresztül fogjuk átadni e tudást."
Ennek fő képviselője az életemben, fő hatással rám
a már említett Wu-Tang Clan csapat volt.
Amikor iskolás koromban a Wu-Tang Forever kijött,
ez volt a mindenféle zenét hallgatókat egyesítő első album.
Aztán egészen addig a hiphop Londonban még tényleg csak
egy szűk kört vonzott; az iskolámban legalábbis.
Majd a Wu-Tang Forever kijött,
és egyszerre a metált hallgató kölykök,
a Blur és az Oasis fanok,
mind egységesen ezt az albumot hallgatták.
És miről szólt?
Nyíltan büszke, értelmes diskurzus,
ami tagadhatatlan vonzerővel bírt,
és szerintem mindenkit lebilincselt.
Bemutatok példaként egy verset,
vagyis, amit én versnek hívok, de mások rapnek,
a csapat vezértagjától, az RZA nevű úrtól.
Korábban beszéltem róla.
Ő szerezte a Kill Bill film zenéjét is,
néhányan arról jobban ismerhetik.
Verse, a Twelve Jewelz,
bepillantást nyújt abba,
hogy valaki, mint korának egyik legsikeresebb MC-je,
mennyire természetesnek vette, hogy intellektusával dicsekszik.
A Twelve Jewelz fent van az interneten is,
egy részletet osztok csak meg.
Így szól:
"Biokémiai matematikai egyenletek preegzisztenciája,
manifesztálása kőnek, zöldnek, légnek, tűznek, víznek,
melyek bázisformációja, ami szilárd, gáz, folyékony,
mitől a talaj gyűrődik, és mozgásba lendül az űr,
mitől minden anyag léte függ, és e kompakt térbeli kiterjedés
magával kell hozzon fizikai megértést.
Ideg kell, hogy rabul ejtsen.
Bölcset szólt a bölcs poéta, felkeltve így az alvó ostobát.
Téren túl terjed ki az idő, az elmébe utat sző.
Ha keresztül a gerincvelőn, béklyóidon tolul fel az erő.
Figyeld, hogy a csí-erőm főideget ingerel.
Nyelvvel olyat csavarok, mintha tüdőbe döfnék kardot.
Hallottad, hogy a szavak, golyó-gyorsan ölnek?
Ha negatív gondolat tölti agyad rekeszét,
és a szád húzza a ravaszt, mely a pokoli gonoszt záporozza.
Verméből gyomrodnak a negativitást hozza."
Egy részlet csak RZA Twelve Jewelzjéből.
De érdekes.
Mert ha megértik ezt a fajta líraiságot,
rájönnek, hogy Shakespeare ugyanazt az erőt hordozza.
Az átformáló filozófia, ahogy minden művészetnél,
rákérdezés körülvevő világunkra.
Ez pedig elvezet a végső gondolathoz,
a Hip-Hop Shakespeare Company tevékenységéhez,
a színházi produkcióktól az oktatási előadásokig,
és remélhetőleg a filmig és a tévézésig, melyen jelenleg dolgozunk.
Mindez arról szól,
hogy ki lesz a tudás őrzője?
A 21. sz.-i posztindusztriális társadalomban pedig,
ahol nincs szükség munkástömegekre,
nem képzünk tömegeket gyári munkákra,
ezek nagy kérdések.
Mi ma az oktatás feladata?
Mit tanítunk a fiataloknak?
Mire képezzük ki, mit alkosson a következő nemzedék?
Az egyéneket olyan társadalomban képezzük ki,
ahol a siker vagy a bukás egyre jobban
azon társadalom tagjainak elméjétől, gondolatától fog függeni?
Arra képezzük ki őket, hogy a legjobbra törekedjenek,
a legtöbbet hozzák ki magukból?
Akár ilyen társadalomban születnek,
vagy munkánk még a régi, maradi gondolkodás közt él,
ahol adott állapotoknak, rétegeknek kell lenniük,
vagy a legnagyobb gondolatokra adunk?
Mert nem tudom, Shakespeare-t ki bátorította,
hogy a tudás őrzőjévé váljon,
de ha nem lett volna rá képes, hiányozna életműve darabja,
ugyanez a hiphopnál.
Erre gondolunk.
Oktatás, hogy kinek jár, kinek nem.
Ezt a látszólag eltérő két műformát,
eltérő világokat használjuk,
és illesszük egymáshoz,
hogy az emberi kultúra egységét,
az emberi gondolatok egységét mutassuk fel
az általunk űzött tevékenységekben.
Saját műformájuk, irodalmi,
kulturális, társadalmi arculatuk meglelésére bátorítjuk őket.
Megosztok egy utolsó részletet.
Ez kicsit több... Nem "vicceset" mondanék,
de kissé játékosabb, és feladja a leckét.
A Radio 1 Extra Freestyles műsorán adták le
úgy két és fél, három éve.
A DJ viccnek szánva ezt mondta:
"Itt van Shakespeare 27 darabjának a címe,
próbáld meg őket freestyle-ban."
Szerencsére megcsináltuk, volt vagy tíz percünk,
habár nem freestyle volt a szó szoros értelmében,
de csináltunk belőle egy számot, amit aztán ráraktunk az albumra.
Az első rész a 27 darabot tartalmazza,
a második rész pedig
Shakespeare 16 leghíresebb idézetére épül.
A címe: Comedy, Tragedy, History.
Fent van a weben is, és így szól.
Élőben itt csinálom, meglátjuk, hogy megy.
"Az Akalának arany szava van.
E kis komák tévedések komikumát
ugatják, de a dudát nem ők fújják.
Teszem, mit kell, ők Othellót adják.
Kik ezek meg mit csináltok, mind megmakrancoskatázom.
Szentivánéji álom a hatásos nótátok.
Ez családviszály, nem rómeó-júliázok, Julius vagyok, cézárotok!
A Velencei Kalmár hol adná el kazettátok, Részemről, Minden ha vége jó.
Macbethként vár rátok az infernó, Szeget szeggel, én nem vagyok hunyó,
Lear királyok? Víg nők ezek Windsorból.
Ki az a Timon, Athéni lett volna?
Ha én leszek Hamlet, számonkérés jön.
Itt Akala, Ahogy tetszik, úgy kísér.
Sok hűhótok a semmiért vérszívást ér.
Előbb végzek Vízkeresztnél, Májkotok, Viharkák, ködbe vész.
Én a súly, ti a múlt, hová IV. Henrik neve fúlt.
Ez tűzvész, ti futásra kész, mint Pyrus hercege, Periklész.
Hol éri a mércét? Kihűlt Téli meseként Titus Andronicus eléri végzetét."
Ez a 27 darab. Hallgassák!
(Nevetés) (Taps)
Az utolsó részben Shakespeare 16, leghíresebb idézete van benne.
"Bölcs aki magáról tudja, bolond, Ne bőszítsd azt, ki átkozott.
Lyukat nem töm be másik lyuk. Hány szent bukik, s hány gaz virul.
Az egész világgal mit nyernél, ha lelked adtad érte gyöngyért?
Osztrigám a nagy világ, én pedig éhes. Penny és farthing nem elég nékem.
Tréfa itt nincs, kérlek ne nevess. Költő vagy koldus lenne a neve?
Bár belváros szülöttje, nyelve helyes, mégis mindez lényegtelen.
Lehet utcai, lehet divatos, Minek neve rózsa, más néven is illatos.
Szája szilárd, de eszes, mint a Bárd Union Jackkel tolja a hazát
Akala, Akala, miért vagy az?
Rapper Shakespeare titka már kint van.
A sors királlyá nem tett soha, szöveged nálam a zavart okozza.
Gyávát zabálom, ezret egy órába, Királyi névnek tornyát nem vágja.
Minek mondani, ha úgyis világos. Én ókori görögként filozofálok.
Ez egyiptológia, nem kell apológia, Lelki szemeim előtt nincs fólia.
Fantázia, hogy utam állni tudja. Varázs véd engem, nincs igazam?
Biztosra szavam tőrt idéz, Szebb nap rád már sose néz.
Nem hat rám, mindegy, mit papol. Hol sas nem mer, ökörszem rabol.
Itt pokoli a szó, rátok átkot szór.
Strófám trónol, mesére próbáló.
A zsongó kis ondóra koporsó. Üres fejébe lőjenek golyót.
Kezdj ki Akalával, eszed elveszted. Pedig logikája nincs, kedved cseszed.
Szavam tőrt idéz és szekercét, Dühük rájuk rappel támad.
Hadába vágva rappem mintája pályája tudománynak.
Szaturnuszi gyűrűként begyűrűzök bárhová. Rappelve versem vetem nagyfiúk koncára.
Ez Akala, a rapper Shakespeare. Tavaly még ez nem volt hír.
Kincse, mint szerencsen fülében a zafír, Ismerje az is, kinek hallására nincs ír.
Szíves örömmel.
(Taps)
Boa tarde, senhoras e senhores.
Peço o favor de reinicializarem o relógio.
Está marcando quatro minutos.
Deve ser da palestra anterior... Ótimo!
Tudo bem! Meu nome é Akala.
Sou da The Hip-hop Shakespeare Company.
Antes de entrarmos na filosofia de nosso trabalho,
o significado e o propósito dele,
vou desafiar vocês para um pequeno teste.
Fizemos esse teste surpresa algumas vezes.
Falaremos sobre isso depois.
Vou dizer simplesmente algumas citações,
de uma linha, extraídas de algumas de minhas músicas de hip-hop favoritas
ou de minhas peças e meus sonetos favoritos de Shakespeare.
E vocês vão me dizer, levantando a mão,
se acham que é hip-hop ou Shakespeare.
(Risos)
Faz sentido? Tudo bem.
A primeira é...
"Para destruir a beleza da qual veio."
Quem acha que é hip-hop, levante a mão, por favor.
Quem acha que é Shakespeare, levante a mão, por favor.
Ótimo, 70% para Shakespeare.
É de um senhor chamado Sean Carter, mais conhecido como Jay-Z,
da música "Can I live?"
Vamos para outra.
"Talvez seja ódio o que eu lanço, talvez seja alimento para o espírito."
Hip-hop?
Shakespeare?
Votação em massa para Shakespeare. Interessante.
Alguém já ouviu falar de um senhor chamado Eminem?
(Risos)
Não é Shakespeare.
É de um trabalho de Eminem com Jay-Z, chamado "Renegade".
Vamos para mais algumas.
"É mais vantagem fazer uso de armas partidas do que das mãos vazias."
Hip-hop?
Shakespeare?
Está dividido, com vantagem para Shakespeare.
Essa é de Shakespeare, de uma peça conhecida como "Otelo".
Vamos para...
"Não nasci sob a influência de um planeta rimador."
Hip-hop?
Shakespeare?
Essa é de Shakespeare, de "Muito Barulho por Nada".
Vamos para mais duas.
Vamos para...
"O rei mais benevolente se comunica por meio de seus sonhos."
Hip-hop?
Shakespeare?
Houve um empate.
É de um senhor chamado RZA, líder do grupo Wu-Tang Clan.
Vamos voltar ao Wu-Tang mais tarde, falaremos muito a respeito dele.
É um dos principais expoentes da filosofia do hip-hop,
um coletivo que teve uma influência enorme sobre mim.
Mas falaremos novamente sobre eles.
Última citação do dia. Vamos para...
"Sócrates, filosofias e hipóteses não conseguem definir."
Hip-hop?
Shakespeare?
Maioria para hip-hop, e isso é hip-hop.
É Wu-Tang novamente, é de um senhor chamado Inspectah Deck.
Curiosamente, essa citação vem de uma música
chamada "Triumph" do álbum "Wu-Tang Forever".
"Wu-Tang Forever" foi o primeiro álbum de hip-hop a ser o número um deste país.
Ele fez o hip-hop cruzar com esse tipo de lirismo,
mas vamos voltar a isso mais tarde e falar sobre o Wu-Tang, como eu disse.
Como podem ver, não foi tão claro como muitos de nós poderiam ter pensado.
A linguagem usada, os temas tratados,
vários elementos dificultam muito quando o contexto é retirado,
quando nossa percepção é retirada,
e temos que analisar apenas a linguagem crua das duas formas de arte.
Não se preocupem, fizemos esse exercício mais de 400 vezes
e, até agora, ninguém acertou tudo.
Nem mesmo alguns professores mais antigos
das instituições de Shakespeare mais respeitadas do país,
Não darei nomes.
(Risos)
É desnecessário dizer: desafia a percepção de muitas pessoas
e vamos mais além,
analisando outros paralelos entre hip-hop e Shakespeare,
em outros elementos que eles compartilham.
Uma das coisas principais compartilhada entre ambos é o ritmo.
O pentâmetro iâmbico: di-dan, di-dan, di-dan, di-dan, di-dan.
Cinco conjuntos, duas batidas; é, na verdade, um ritmo maravilhoso
para usar na música hip-hop e traduzir de um modo
que até os compositores atuais acham difícil.
A que me refiro?
É muito difícil de levar, mesmo um MC profissional,
uma letra escrita sobre o "grime".
O grime tem 140 bpm, um tempo muitíssimo rápido.
Levar a mesma letra
ao que consideramos uma batida tradicional do hip-hop, 70 a 80 bpm,
é uma técnica muito difícil, mesmo compondo agora,
com a música em mãos.
No entanto, o pentâmetro iâmbico nos permite fazer exatamente isso.
Vou lhes mostrar em vez de falar.
Prestem atenção.
Música, por favor.
(Música)
Alguns devem conhecer o que estão prestes a ouvir,
outros não.
É o poema mais famoso de Shakespeare: "Soneto 18".
Não o adaptei para se encaixar no ritmo, mas apenas escutem atentamente.
Tudo bem.
E aí?
"Como hei de comparar-te a um dia de verão?
És muito mais amável e mais amena:
Os ventos sopram os doces botões de maio,
E o verão finda antes que possamos começá-lo:
Por vezes, o Sol lança seus cálidos raios,
Ou esconde o rosto dourado sob a névoa;
E tudo que é belo um dia acaba,
Seja pelo acaso ou por sua natureza;
Mas teu eterno verão jamais se extingue,
Nem perde o frescor que só tu possuis;
Nem a Morte virá arrastar-te sob a sombra,
Quando os versos te elevarem à eternidade:
Enquanto a humanidade puder respirar e ver,
Viverá meu canto, e ele te fará viver.
Enquanto a humanidade puder respirar e ver,
Viverá meu canto, e ele te fará viver."
(Aplausos)
Como podem ver, fica bem no ritmo.
Está muito perto da batida.
Agora vamos tentar um estilo e um tempo de batida totalmente diferentes.
Vocês verão a mesma letra se encaixar porque o ritmo é consistente.
Vamos tentar.
(Música)
"Como hei de comparar-te a um dia de verão?
És muito mais amável e mais amena:
Os ventos sopram os doces botões de maio,
E o verão finda antes que possamos começá-lo:
Por vezes, o Sol lança seus cálidos raios, ou esconde o rosto dourado sob a névoa;
E tudo que é belo um dia acaba, seja pelo acaso ou por sua natureza;
Mas teu eterno verão jamais se extingue, nem perde o frescor que só tu possuis;
Nem a Morte virá arrastar-te sob a sombra, quando os versos te elevarem à eternidade:
Enquanto a humanidade puder respirar e ver,
Viverá meu canto, e ele te fará viver."
(Aplausos)
Gostaria que todos vocês colocassem a mão no coração por um instante.
Agora, se sentirem o coração,
espera-se que ele esteja batendo em conjuntos de dois,
um desligado, um ligado, di-dan, ou um iambo, como nós o chamamos.
Se não estiver, sugiro que consultem um médico o mais rápido possível.
Podem tirar as mãos do coração agora...
Mas é por isso que esse ritmo é tão intrínseco,
porque a música imita o ritmo e os sons da vida.
O pulso da vida.
Assim, o pentâmetro iâmbico, apesar de ser um ritmo muito simples,
é intrínseco a muitas formas de música.
Em outros lugares, há ritmos diferentes,
como os da África Ocidental, que é sobre o três.
As pessoas falam em tercinas basicamente.
Descobrimos que esse ritmo funciona como um aparelho mnemônico,
para que os jovens se lembrem das letras,
mas também como um modo de entender um pouco do que está sendo dito.
O ritmo nos ajuda a entender isso, a comunicar sentimentos
e, claro, no hip-hop, a tonalidade,
o jeito que você diz o que está dizendo,
o humor com o qual é dito
e o ritmo com o qual se está dizendo
são tão importantes quanto o que é dito.
Mas, voltando às filosofias
e às percepções ou concepções dessas duas formas de arte,
sobre as quais achamos que conhecemos muito,
vamos começar com Shakespeare.
Nos últimos três ou quatro anos,
tendo trabalhado com milhares de jovens,
em centenas de oficinas,
descobrimos coisas muito interessantes sobre a percepção acerca de Shakespeare:
quem as pessoas acham que ele foi,
quais crenças ele herdou da época em que viveu,
as pessoas de seu convívio, a formação dele.
Algumas delas são, assim como no hip-hop, um absurdo completo.
Essa ideia, por exemplo, de que Shakespeare falava,
como dizem as pessoas, com sotaque "fino" ou inglês da rainha
e pronúncia padrão.
Sabemos que essa pronúncia não foi inventada
após 100 anos da morte de Shakespeare.
Ele nunca ouviu o que hoje consideramos o inglês da rainha.
Quando estava vivo, as pessoas falavam
como uma mistura da pronúncia de Yorkshire e Cornwall.
Por exemplo, a palavra "hours" era pronunciada "urrs".
"Urrs", "urrs" e "urrs".
Ou: "mood" e "blood"... rimam!
"Mud" e "blud" era o modo como as pessoas pronunciavam essas palavras.
Na época em que ele viveu,
o abismo entre ricos e pobres era maior do que é hoje,
embora parecemos estar fazendo o possível para recriar esse abismo.
Porém ele vivia numa época muito tumultuada e violenta,
e recebemos quase uma visão saneada dessa violência,
modificando nossa visão do passado.
Sabemos que mais de 90% do público de Shakespeare
não sabia ler nem escrever.
Como é que, no século 21, na Grã-Bretanha,
ele passou a ser visto quase como o garoto-propaganda do elitismo
e, até mesmo dentro disso, agora vamos discutir:
ele escreveu mesmo suas próprias peças?
Porque, é claro, isso se resume
a quem pode ser o guardião do conhecimento e quem não pode.
Shakespeare não foi à faculdade.
Não teve a excelência acadêmica de Oxford e Cambridge.
Alguns precisam vê-lo assim,
como alguém que não tem o direito de ser guardião do conhecimento.
Temos que encontrar uma explicação para a inteligência dele,
em vez de apenas aceitá-la como um fato real.
Isso me leva ao hip-hop.
Muitas pessoas têm opiniões sobre o hip-hop, é claro.
A mídia teve opiniões muito fortes sobre o hip-hop.
Mas encontrei, trabalhando com milhares de pessoas,
centenas de oficinas,
e interações com essas instituições,
muitas pessoas com opinião sobre o hip-hop que não conhecem nada a respeito.
Zero. Nada. O que quero dizer com isso?
Na própria palavra "hip-hop",
"hip" vem da palavra em wolof "hipi".
Wolof é uma língua senegalesa,
que significa "abrir os olhos e ver", como um esclarecimento.
A palavra "hop", do inglês, significa movimento.
Assim, "hip-hop" significa "movimento inteligente".
O hip-hop contém cinco elementos
conforme estabelecido por seus fundadores na cidade de Nova York.
Contém cinco elementos:
DJ, MC, "breaking", grafite
e o quinto elemento, sobre o qual quero falar hoje:
conhecimento,
um elemento que talvez não vemos muito na televisão ou no rádio,
mas é claro que as representações dessa cultura atualmente
não são propriedade dos fundadores dela.
Porém, quando se entende,
de volta aos impérios medievais da África Ocidental
de Mali, Songai, Gao, antigo Gana,
há um personagem que os malianos chamam de "griot".
Esses griots existem até hoje; quem eram eles?
O griot era poeta rítmico oral, cantor,
músico, guardião da história, da tradição espiritual, entre outros,
desses impérios, dessa cultura.
Quando começamos a entender
como as tradições culturais musicais orais se manifestaram de muitos modos complexos,
nas Américas, e ajudaram a influenciar o jazz, o blues, o funk,
até o hip-hop,
temos uma noção muito maior
do que os fundadores Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc e Grandmaster Flash
tentaram fazer quando codificaram essa cultura dessa maneira.
Entendido nesse contexto, é claro,
o hip-hop torna-se uma proposta muito diferente
da que tem sido representada muitas vezes,
quando entendemos o que acontecia em Nova York
no fim dos anos 1970, início dos 1980.
O povo saía de uma era pós-direitos civis,
com influência estética da literatura de Amiri Baraka ou James Baldwin,
influenciado por Muhammed Ali e pelo funk de James Brown,
a propósito, o baterista mais "sampleado" da história.
A famosa faixa dele se tornou a base de toda a música hip-hop.
Esse é o único contexto intelectualmente real
no qual podemos situar o hip-hop como cultura.
Cresci nesse contexto, que me influenciou bastante.
Até meados dos anos 1990, no entanto, ainda era normal
que os rappers de maior sucesso comercial se vangloriassem da inteligência deles,
falassem em desistir da ciência, do conhecimento,
difundir a matemática e, ao mesmo tempo,
falassem de como era a vida nos projetos de Nova York.
Não havia contradição entre esses dois elementos
e, novamente, tratava-se de quem era o guardião do conhecimento,
quem tomaria as rédeas do jogo.
Uma das coisas mais inspiradoras do hip-hop
foi que as pessoas impedidas de fazer,
sem tentar ser quem não eram,
sem se vestir de outro modo
nem falar de forma diferente,
decidiram:
"Seremos guardiões desse conhecimento.
Seremos autodidatas
e transmitiremos esse conhecimento por meio da música".
Os principais expoentes disso, e minha maior influência,
foi esse grupo que já mencionei: Wu-Tang Clan.
Quando lançaram "Wu-Tang Forever", eu estava na escola.
Foi o primeiro álbum que uniu pessoas que escutavam todo tipo de música.
Até então, o hip-hop, ainda em Londres,
só atraía um segmento específico de pessoas em minha escola.
Então, "Wu-Tang Forever" foi lançado
e, de repente, crianças que ouviam heavy metal,
as que curtiam Blur e Oasis,
todas elas se uniram em torno desse álbum.
E do que se tratava?
Era um discurso inteligente, abertamente orgulhoso,
tão inegável que realmente agradava,
em minha opinião, e atraía a todos.
Vou lhes mostrar um exemplo de um poema,
eu chamaria assim, mas alguns diriam que é um rap,
do líder desse grupo, um senhor chamado RZA.
Falei sobre ele antes.
Ele também produziu a música do filme "Kill Bill".
Alguns devem conhecê-lo por isso.
Ele escreveu o poema "Twelve Jewels",
que lhes dará uma ideia, como eu disse,
de um dos MCs de maior sucesso de sua época,
de como era normal ter tanto orgulho do intelecto de alguém.
A peça é "Twelve Jewels", que está na internet.
Só vou compartilhar um pouco.
É assim:
"Na pré-existência das equações bioquímicas e matemáticas,
as manifestações de rocha, planta, ar, fogo e água,
sem suas formações básicas, sólidas, líquidas e gasosas,
que faz com que as massas de terra, os catalisadores do espaço,
toda a matéria existente e essa densa terceira dimensão
devam observar uma compreensão física.
Deve afetar um nervo.
A sabedoria é o poeta sábio que fala para despertar o idiota adormecido.
A quarta dimensão é o tempo, que está dentro da mente,
quando as correntes energizam na parte posterior da coluna.
Observe como minha energia Qi afeta um nervo vital.
Um desvio com a língua perfura como espada o pulmão.
Você não sabia que as palavras matam tão rápido quanto as balas?
Quando você carrega pensamentos negativos do cérebro,
e a boca puxa o gatilho que aciona a maldade direto do inferno.
Dos fossos do estômago em que habita a negatividade".
Esse é apenas um pequeno trecho de "Twelve Jewels" de RZA.
Mas é interessante,
porque, quando você entende esse tipo de lirismo,
percebe que o hip-hop carrega o mesmo poder que Shakespeare.
A filosofia transmuta, como toda grande arte,
para questionar o mundo ao redor.
Isso nos leva à conclusão
sobre nosso trabalho com a The Hip-hop Shakespeare Company
de produções teatrais a educativas
até cinema e TV, em que trabalhamos no momento.
Do que se trata isso?
Trata-se de quem será o guardião do conhecimento?
No século 21, caracterizado por sociedades pós-industriais,
que não requerem massas de trabalhadores,
não as formaremos mais para trabalhar em fábricas.
Essas são questões importantes.
Qual é o propósito da educação atualmente?
O que ensinaremos aos jovens?
O que capacitaremos a próxima geração para fazer e formar?
Será que capacitaremos cada indivíduo numa sociedade
na qual, cada vez mais, o sucesso ou o fracasso dela
vai depender da mente, das ideias de seus integrantes?
Capacitaremos pessoas a desejarem ser o melhor que puderem?
Para alcançar o potencial pleno?
Onde quer que nasceram nessa sociedade,
será que continuaremos trabalhando do jeito antigo e enraizado de pensar,
no qual as pessoas têm que ficar em posições e lugares,
ou as incentivaremos a pensarem grande?
Porque alguém na vida de Shakespeare
o incentivou a se tornar um guardião do conhecimento,
mas, se essa pessoa não houvesse existido, teríamos perdido a obra dele,
de modo semelhante com o hip-hop.
Então, é sobre isso que queremos pensar:
a quem pertence e a quem não pertence a educação,
e usar essas formas de arte e esses dois mundos
aparentemente heterogêneos,
e uni-los,
para mostrar a unidade da cultura humana,
unidade nas ideias pelas quais lutamos,
em atividades que buscamos,
e para inspirar as pessoas a seguirem sua própria forma
de características artísticas, literárias, culturais e sociais.
Vou compartilhar com vocês uma peça final,
que é um pouco mais... não quero dizer "divertido",
mas um pouco mais...
como um jogo e um desafio.
Teve origem numa rádio, no "Freestyles" da Radio 1 Extra,
há cerca de dois anos e meio ou três anos.
Como uma brincadeira, o DJ me disse:
"Eis uma lista de 27 peças de Shakespeare.
Tente encaixá-las em um estilo livre".
Por sorte, conseguimos, não sei como; tivemos uns dez minutos.
Não foi um estilo livre real, no sentido mais verdadeiro,
mas fizemos como uma música que, posteriormente, colocamos no álbum.
A primeira parte contém 27 peças de Shakespeare,
e as partes seguintes
contêm 16 das citações mais famosas de Shakespeare entrelaçadas.
É intitulada "Comedy, Tragedy, History".
Podem procurar na web, e é assim.
Vou fazer aqui; vamos ver como vai ser.
"Akala é um garoto brilhante.
Você é 'A Comédia dos Erros'.
Seus berros são música aos amigos.
Faço minha parte, você é invejosa como 'Otelo'.
Quem é você? O que vai fazer?
'A Megera Domada' no 'Sonho de uma Noite de Verão'.
Não somos 'Romeu e Julieta'.
Sou 'Júlio César', está bem?
'O Mercador de Veneza' não vendeu seu CD, mas 'Bem Está o que Bem Acaba'.
Seu filho é como 'Macbeth'; você, para o inferno.
É 'Medida por Medida',
'As Alegres Comadres de Windsor' e não 'Rei Lear'.
Conheço o 'Timão de Atenas'.
Quando eu voltar como 'Hamlet', você paga.
Garoto Akala faz 'Como Quiserem'.
É 'Muito Barulho por Nada'.
Estou tenso, não preciso da 'Noite de Reis'.
'A Tempestade' já passou.
Claro que sou o único com a força.
Você é história como 'Henrique IV'.
Sou fogo; as coisas estão terríveis.
É melhor correr como 'Péricles'.
Fora da escala, frio como 'Conto do Inverno',
'Tito Andrônico' estava fadado ao fracasso."
São 27 peças.
(Risos)
Prestem atenção.
(Aplausos)
E há um final que contém 16 das citações mais famosas de Shakespeare.
"'O homem sábio sabe que é um tolo.'
'Não tentes um homem desesperado' com um bolo.
Por que tiras de Pedro e pagas a Paulo?
'Alguns elevam-se pelo pecado, outros caem pela virtude.'
E se ganhares o mundo? Mas vender a alma é profundo?
'O mundo é minha ostra', e estou faminto. Queres saber como me sinto.
Não é piada, espero que não ria. Poeta ou pobre, como me definiria?
Sou eloquente, embora residente na cidade distante seja irrelevante.
'Aquilo a que chamamos rosa, mesmo com outro nome, cheiraria igualmente bem.'
Sou poeta, inteligente como 'o Bardo'. Fazer rap não é um fardo.
Akala, Akala, 'por que és tu?'
Rap de Shakespeare e o segredo nu.
'O acaso me poderá coroar', é meu destino. Tu ainda falas que é um desatino.
Devoras covardes, milhares com certeza. Sabes que 'o nome do rei é uma fortaleza'?
Nunca deves falar isso, não há segredos. Ensino tese, como os antigos gregos.
Não há desculpas, 'no olho da mente', vejo as coisas adequadamente.
Parar-me, não, nunca poderia. 'Tenho uma vida encantada' que mudaria.
Com certeza, 'espadas, só na língua', para acabar com toda a míngua.
'As carriças fazem presas onde as águias não ousam pousar.'
Não sou bom em falar e amaldiçoo para rimar.
Com os versos sou o primeiro a ensaiar bem ligeiro.
'Fora com sua cabeça' e não se esqueça.
Rap com Akala, 'apesar de ser loucura, revela método.'
'Espadas, só na língua' e com paixão, faço rap sem perdão.
À moda militar, o padrão de meu rap não há quem negue.
Tenho mais anéis do que Saturno. Versos não me deixam taciturno.
Akala, de Shakespeare faz rap. Não quiseste ouvir, mas tu deves.
Rico como joia na 'orelha de um etíope'. Fales para quem não viu ou é míope."
Foi um prazer.
(Aplausos) (Vivas)
Tünaydın hanımlar ve beyler.
Saati sıfırlayabilir misiniz? Şu an dört dakikayı gösteriyor,
sanırım son konuşmadan kalmış... Harika!
Pekâlâ! Benim adım Akala,
Hip Hop Shakespeare Topluluğu'ndanım.
Çalışmamızın felsefesine, anlamına,
arkasındaki amaca değinmeden önce
sizi ufak bir sınava davet edeceğim.
Bu sınavı birkaç kez yaptık,
bunu sınavdan sonra konuşuruz.
Size bazı alıntılar söyleyeceğim.
Sevdiğim hip hop şarkıları ya da sevdiğim Shakespeare oyunları
veya şiirleri arasından seçilen tek satırlık alıntılar.
Siz de elinizi kaldırıp bunun hip hop mı
yoksa Shakespeare mi olduğunu söyleceksiniz.
(Gülüşmeler)
Anlaşılır oldu mu? Peki.
İlki şu:
"Kendini oluşturan güzelliği yok etmek."
Hip hop olduğunu düşünüyorsanız el kaldırın lütfen.
Shakespeare ise el kaldırın.
Güzel, yüzde 70 Shakespeare yönünde.
Bu Sean Carter isimli, daha çok Jay-Z olarak tanınan bir beyden,
"Can I Live?" parçasından alıntı.
Diğerine geçelim.
"Belki bu kustuğum bir kin, belki ruhun gıdası.
Hip hop?
Shakespeare?
Büyük çoğunlukla Shakespeare yönünde. İlginç.
Eminem diye bir beyi duyan oldu mu?
(Gülüşmeler)
Kendisi Shakespeare değil.
Bu da Eminem'in Jay-Z ile yaptığı "Renegade" adlı bir parçadan.
Birkaç tane daha yapalım.
"Ellerini kullanmaktansa bozuk silahlar kullanmak daha iyi."
Hip hop?
Shakespeare?
Belirgin şekilde Shakespeare yönünde.
Bu alıntı Shakespeare'den. "Othello" isimli oyundan.
Sıradaki:
"Kafiyelerle aram iyi değil."
Hip hop?
Shakespeare?
Bu da Shakespeare'den. "Kuru Gürültü"den alıntı.
İki tane daha var.
Sıradaki:
"Sizinle rüyalarınız yoluyla iletişim kuran o en cömert kral."
Hip hop?
Shakespeare?
Elli-elli gibi.
Wu-Tang Clan'in lideri, RZA olarak bilinen bir bey.
Wu-Tang'e tekrar döneceğiz, RZA'dan çok bahsedeceğiz.
Hip hop felsefesinin ana simgelerinden,
üstümde büyük etkisi olan biri veya bir topluluk.
Ona tekrar döneceğim.
Günün son alıntısı. Şuna geçelim...
"Sokratesler, felsefeler ve hipotezler açıklayamaz."
Hip hop?
Shakespeare?
Büyük çoğunlukla hip hop yönünde. Bu da hip hop.
Yine Wu-Tang, Inspectah Deck adlı birinden.
İlginç biçimde, bu alıntı "Wu-Tang Forever" albümündeki
"Triumph" isimli bir parçadan.
"Wu-Tang Forever" bu ülkede birinci sıraya çıkan ilk hip hop albümüydü.
Bu tür sözsel tarzla hip hop'ın ileri bir seviyeye geçmesini sağladı,
buna birazdan tekrar döneceğiz, Wu-Tang'ten tekrar bahsedeğiz.
Görüyorsunuz, bu muhtemelen birçoğumuzun sandığı gibi keskin bir biçimde olmadı.
Bağlamlar, algımız elimizden alındığında
kullanılan dil, bahsedilen konular, çeşitli şeyler
bunu çok zor hâle getiriyor
ve bu iki sanat biçiminin ham hâldeki diline bakmak zorunda kalıyoruz.
Merak etmeyin, bu çalışmayı 400'den fazla kez yaptık ve şimdiye dek
kimse tamamını doğru biçimde anlamadı.
Bazı en saygın Shakespeare kuruluşlarındaki
kimi üst düzey profesörler bile.
İsim vermeyeceğim.
Şunu söylemeye bile gerek yok: bu birçok insanın algısına meydan okudu
ve bunu genişletirsek, hip hop ve Shakespeare
arasındaki diğer bazı benzerlikleri,
paylaştıkları diğer şeyleri görüyoruz.
Paylaştıkları başlıca şeylerden biri de elbette ki ritim.
Beşli ölçü -- dee-dum, dee-dum, dee-dum, dee-dum, dee-dum.
Beş set, iki vuruş, aslında bu hip hop müzikte kullanmak için
harika bir ritim ve bunu bugünün söz yazarlarına bile
zor gelecek bir şekilde aktarıyor.
Bununla ne kastediyorum?
Bunu kullanmak profesyonel bir rapçi için bile çok zor, grime tarzı bir altyapı
üstüne yazılmış sözler.
Grime dakikada 140 vuruştur. Bu çok çok hızlı bir tempo.
Aynı sözleri alıp geleneksel bir hip hop
altyapısı kabul ettiğimiz dakikada 70-80 vuruş üstüne ekleyin.
Çok çok zor bir beceri. Hazır olan müzikle,
şu an yazarken bile zor.
Yine de beşli ölçü bize bunu yapma olanağı sağlıyor.
Söylemek istediğim şeyi anlatmaktansa doğrudan göstereyim. Kulak verin.
Müzik gelsin lütfen.
(Müzik)
Birazdan duyacağınız şeyi bazılarınız bilip
bazılarınız bilmeyebilir.
Bu Shakespeare'in en ünlü şiiri, 18. Sone.
Ritme uysun diye herhangi bir uyarlama yapmadım, iyi kulak verin.
Pekala.
"Seni bir yaz gününe benzetmek mi, ne gezer?
Çok daha güzelsin sen, çok daha cana yakın:
Taze tomurcukları sert rüzgarlar örseler,
Kısacıktır süresi yeryüzünde bir yazın:
Işıldar göğün gözü, yakacak kadar sıcak,
Ve sık sık kararır da yaldız düşer yüzünden;
Her güzel er geç yoksun kalacak güzellikten,
Kader ya da varlığın bozulması yüzünden;
Ama hiç solmayacak sendeki ölümsüz yaz,
Güzelliğin yitmez ki asla olmaz ki hurda;
Gölgesindesin diye ecel caka satamaz,
Sen çağları aşarken bu ölmez satırlarda:
İnsanlar nefes alsın, gözler görsün elverir,
Yaşadıkça şiirim, sana da hayat verir.
İnsanlar nefes alsın, gözler görsün elverir,
Yaşadıkça şiirim, sana da hayat verir."
(Alkışlar)
Gördüğünüz gibi, ritme tam olarak uyuyor.
Altyapıyla uyum içinde.
Şimdi tamamen farklı tarz altyapı deneyeceğiz, farklı tempoda bir altyapı.
Bu uyumlu ritim sayesinde yine aynı sözleri göreceksiniz.
Deneyelim.
(Müzik)
"Seni bir yaz gününe benzetmek mi, ne gezer?
Çok daha güzelsin sen, çok daha cana yakın:
Taze tomurcukları sert rüzgarlar örseler,
Kısacıktır süresi yeryüzünde bir yazın:
Işıldar göğün gözü, yakacak kadar sıcak,
Ve sık sık kararır da yaldız düşer yüzünden;
Her güzel er geç yoksun kalacak güzellikten,
Kader ya da varlığın bozulması yüzünden;
Ama hiç solmayacak sendeki ölümsüz yaz,
Güzelliğin yitmez ki asla olmaz ki hurda;
Gölgesindesin diye ecel caka satamaz,
Sen çağları aşarken bu ölmez satırlarda:
İnsanlar nefes alsın, gözler görsün elverir,
Yaşadıkça şiirim, sana da hayat verir.
İnsanlar nefes alsın, gözler görsün elverir,
Yaşadıkça şiirim, sana da hayat verir."
(Alkışlar)
Herkesin bir saniyeliğine elini kalbine koymasını istiyorum.
Kalbinizi hissediyorsanız, öyle umuyorum,
kalbiniz ikili setler şeklinde atıyor olmalı,
bir kuvvetli, bir zayıf, dee-dum veya diğer adıyla iki tempolu.
Öyle değilse en kısa sürede bir doktora danışmanızı öneririm.
Bundan dolayı -elinizi kalpten çekebilirsiniz-
Bundan dolayı bu ritim bizim için çok özsel,
müzik yaşamın ritmini, yaşamın seslerini taklit ediyor
Yaşamın kalp atışını.
Bu ritim, beşli ölçü, basit bir ritim olsa bile müziğin birçok tarzı için
oldukça özsel nitelikte.
Dünyadaki diğer yerlerde farklı ritimler var.
Batı Afrika ritimleri gibi,
insanlar temelde üçlü biçimde konuşuyor.
Ritmin, gençlerin sözleri ezberlemesi açısından
bellek destekleyici bir araç olduğunu gördük.
Ayrıca söylenen bazı şeyleri kavramak için de bir yol.
Ritim bunu anlamamıza yardım ediyor.
Duyguyu aktarmamıza yardım ediyor.
Tabii ki hip hop'ta da tonlama,
söylediğini söyleme şeklin,
hangi ruh hâliyle söylediğin,
hangi ritimle söylediğin
söylediğinin ne olduğu kadar önemli.
Bu iki sanat biçiminin felsefelerine,
algılarına veya anlayışlarına, hakkında çok şey bildiğimizi
sandığımız bu iki şeye geri dönersek,
buna Shakespeare ile başlayalım.
Geçen üç veya dört yıl boyunca,
yüzlerce uygulama atölyesinde yüzlerce, binlerce gençle
çalıştıktan sonra,
insanların Shakespeare algısıyla ilgili
çok ilginç şeyler keşfettik.
Kim olduğunu,
içinde yaşadığı dönemin kökleşmiş inançlarının neler olduğunu,
etrafındaki insanların, geçmişinin nasıl olduğunu sandıkları hakkında.
Tabii ki bir kısmı hip hop'ta da olduğu gibi tamamen anlamsızdı.
Örneğin Shakespeare'in, onların dediği şekilde,
"üst düzey" veya Kraliyet İngilizcesi konuştuğu fikri.
Geçerli telaffuz.
Geçerli telaffuz Shakespeare'in ölümünden
100 yıl sonra bile henüz icat edilmemişti.
Bugün Kraliyet İngilizcesi ile kastettiğimiz dili hiç duymadı.
O hayattayken insanlar biraz Yorkshire
ve Cornwall karışımı şeklinde konuşuyordu.
Örneğin, "hours" (saatler) "urrs" diye söyleniyordu.
"Urrs ve urrs ve urrs."
Veya: "mood" (hâl) ve "blood" (kan)... kafiyeliydi!
İnsanlar "mu:dd" ve "blu:dd" olarak telaffuz ediyordu.
Onun yaşadığı dönemde
zengin ve fakir arasındaki uçurum bugünkünden fazlaydı,
gerçi bu uçurumu tekrar oluşturmak için elimizden geleni yapıyor gibiyiz.
Çok fırtınalı, çok zorlu zamanlarda yaşıyordu ve biz o zorluğun
hemen hemen temizlenmiş olan görünümüne maruz kalıyoruz,
geçmişin manzarasını renklendiriyoruz.
Shakespeare'in izleyicilerinin yüzde doksanından fazlası
okuyup yazamazdı.
Nasıl oldu da 21. yüzyılda Britanya'da
neredeyse seçkinciliğin simgesi durumuna geldi
ve hatta biz şu tartışmayı duyabiliyoruz:
Kendi oyunlarını yazan o muydu?
Çünkü elbette ki bu, bilgiyi elinde
bulundurma iznine kimin sahip olup kimin olmadığına indirgeniyor.
Shakespeare üniversiteye gitmemiş biriydi.
Oxford veya Cambridge'li değildi. O -bazılarınca- -öyle görmüş olmalılar-
bilgiyi bulundurma hakkı olmayan biri olarak görülüyordu.
Zekâsını bir gerçeklik olarak kabullenmektense
onun zekâsına bir açıklama getirmek zorundayız.
Bu da beni hip hop'a götürdü.
Birçok kişinin hip hop'a dair fikri var --
tabii ki basının da hip hop'a dair yüksek sesle belirttiği fikirleri var.
Binlerce kişiyle olan, yüzlerce atölyedeki çalışmamda
ve kurumlardaki etkileşimlerde
tekrar keşfettim ki
hip hop'a dair fikri olan birçok kişi
onunla ilgili hiçbir şey bilmiyor.
Sıfır. Hiç. Bununla kastettiğim ne?
Sözcüklerin kendisi, "hip hop",
buradaki "hip" bir Wolof sözcüğü olan "hipi"den geliyor.
Wolof bir Senegal dili,
bir aydınlanma terimi anlamında, "gözünü açıp görmek" demek.
"Hop" sözcüğü de İngilizcedeki belirtme hareketinden.
Yani "hip hop" "zeki hareket" demek.
Hip hop New York'taki
kurucuları tarafından sistemleştirilen beş unsur içerir.
Beş unsur.
Dj'lik, rap yapma, break dans, grafiti sanatı
ve bugün bahsetmek istediğim beşinci unsur:
Bilgi.
Belki televizyon veya radyoda pek görmediğimiz bir unsur.
Tabii ki bu kültürü kuranlar bu kültürün bugünkü simgelerinin
oluşturan kişiler değil.
Bu anlaşıldıktan sonra,
ortaçağdaki Batı-Afrika imparatorlukları
Mali, Songhay, Gao, antik Gana'ya dönersek,
Malililerin griot dediği bir niteliğiniz var.
Bu griotlar bugün hâlâ var, griot kimdi?
Griot ritmik, sözsel şair, ozan, müzisyen,
tarih ile ruhsal geleneğin ve benzer şeylerin, o imparatorluğun,
o kültürün bilgisini taşıyan kişiydi.
Amerika bölgesinde bu müzikal,
sözsel, kültürel geleneklerin birçok karmaşık biçimde nasıl ortaya konduğunu
ve caz, blues, funk'tan hip hop'a dek ilham olmaya nasıl yardım ettiğini
anlamaya başladığımızda,
kurucular Afrika Bambaataa, Kool DJ Herc
ve Grandmaster Flash'in bu kültürü bu şekilde sistemleştirdiğinde,
aslında ne yapmaya çalıştığına dair
çok daha güçlü bir kanıya varırız.
Onu bu bağlamda kavradığımızda, yetmişlerin sonu
ve seksenlerin başında New York'ta neler olduğunu anladığımızda,
çoğunlukla temsil edildiği şekle kıyasla,
hip hop çok farklı bir mesele hâline gelir.
Sivil haklar dönemi sonrasından çıkan insanlar,
Amiri Baraka veya James Baldwin edebiyatının estetik etkisi,
Muhammed Ali'nin kişiliğinin etkisi,
James Brown'ın funk müziğinin etkisi,
bu arada, James Brown tarihteki en çok örneklenen bateristtir.
Döngü tarzındaki ünlü parçaları tüm hip hop müziğinin temelini oluşturur.
Bu hip hop'ı bir kültür olarak
içine ekleyebileceğimiz tek hakiki ortam.
Ben bunun içinde büyüdüm sayılır.
Büyük oranda bundan ilham aldım.
Şöyle oldu... doksanların ortalarına dek ticari anlamda
en başarılı olan rapçilerin kadar zeki oldukları hakkında övünmesi olağandı.
Bilime hakim olmaktan bahsetmek, bilgi sunmak,
yaşamın New York'tan bakıldığında
nasıl olduğunu anlatırken aynı anda matematiğini konuşturmak.
Bu iki unsur arasında bir çelişki yoktu
ve yine aynı şekilde, mesele bilgiyi bulunduranın kim olduğuydu.
Kimin meşaleyi alıp ileriye taşıdığı.
Hip hop'a dair ilham verici olan şeylerden biri de
bunu yapmak zorunda olmadıkları söylenen insanlardı,
olmadıkları bir şey olmaya çalışmadan,
farklı biçimde giyinmeden,
farklı şekilde konuşmadan,
karar verdiler, kararı veren onlardı:
"Bu bilgiyi bulunduran biz olacağız.
Kendimizi eğiteceğiz
ve bu bilgiyi müzik yoluyla aktaracağız."
Yaşamımda bunun temel simgesi, üstümdeki asıl etki
size bahsettiğim bu gruptu, Wu-Tang Clan.
"Wu-Tang Forever" yayınlandığında, okul çağındayken,
bambaşka tarzlar dinleyen insanları bir araya getiren ilk albümdü.
O zamana dek, hip hop Londra'da hâlâ belirli bir kesimdekilere hitap ediyordu,
benim okulumda öyleydi.
Sonra "Wu-Tang Forever" çıktı
ve birdenbire Heavy Metal dinleyen,
Blur ve Oasis seven çocuklar,
herkes o tarzdaki albüm etrafında birleşmişti.
Peki bu neydi?
Açık bir şekilde gururlu, zekice olan bu söylem öylesine yadsınamazdı ki,
bana göre, herkesin ilgilisini uyandırıp
insanları içine çekti.
Size bir şiir örneği göstereceğim,
ben ona şiir diyorum ama bazıları rap diyebilir,
bu grubun başındaki isim, RZA olarak bilinen bir beye ait,
Az önce ondan bahsettim.
"Kill Bill" filmi için de müzik yapmıştı,
belki daha çok bu niteliğiyle tanıyanlar vardır.
Onun yazdığı, "Twelve Jewels"
adlı bir şiir vardı, bu size zamanının
en başarılı rapçilerinden biri olmasına,
zekâyla övünmenin o dönemde ne kadar normal olduğuna dair bir fikir verecektir.
"Twelve Jewels" adlı bir parça, internetten bakabilirsiniz.
Birazını paylaşacağım.
Şöyle:
"Matematiksel, biyokimyasal denklikler öncesindeki
taş, hava, ateş ve suyun görünümleri,
temel oluşumları katı, sıvı ve gazlar olmadan,
ki onlardır kara parçalarını, uzay katalizörlerini
ve tüm maddeleri doğuran, bu yoğun hâldeki üçüncü boyut
somut bir kavrayışı gözlemlemeli.
Siniri bozmak için önce sinir gerekli.
Bilgelik bilge olanın kendisi. Şair uykudaki aptal uyansın diye söyledi.
Zaman dördüncü boyut, giriverir zihnine.
Çakralar omurganın gerisine doğru hareketlendiğinde.
Çi enerjimin yaşamsal noktama temasını gözlemle.
Dilin tek hareketi kılıcın ciğere yaptığı gibi delip geçer.
Duymadın mı şunu? Sözcükler kurşun gibi hızlı yok eder.
Olumsuz fikirleri zihninin odacıklarına yüklediğinde
ve ağzın cehennemden gelen kötülüğü taşıyan tetiği çekince.
Olumsuzluğun barındığı yerden, midenin derinliklerinden.
RZA'nın "Twelve Jewels"undan küçük bir parça bu.
Bir taraftan da ilginç.
Bu türdeki sözsel tarzı kavradığınızda,
hip hop'ın Shakespeare ile aynı gücü taşıdığını fark edersiniz.
Dönüştürme felsefesi, herhangi bir yüce sanattaki gibi,
çevremizdeki dünyayı sorgulamak.
Bu bizi tiyatrodan eğitim prodüksiyonlarımıza,
üstünde çalıştığımız film ve televizyon yapımlarına kadar
Hip Hop Shakespeare Topluluğu ile neye dair bir çalışma
yaptığımız hakkında bir sonuca götürüyor.
Tüm bunların ne olduğu.
Bu, bilgiyi elinde bulunduranın kim olacağıyla ilgili.
21. yüzyılda, özellikle de işçi kitlelerine gerek duymadığımız
sanayi sonrası toplumlara doğru geçerken,
artık fabrikalarda çalışmaları için işçi kitleleri yetiştirmiyoruz,
bunlar oldukça önemli sorular.
Bugün eğitimin amacı ne?
Gençlere ne öğretiyoruz?
Sonraki nesli neyi yapması ve biçimlendirmesi için eğitiyoruz?
Toplumun başarı ve başarısızlığın
gitgide o toplum içindeki insanların zihnine
veya fikirlerine bağlı olduğu bir toplumdaki her bireyi eğitiyor muyuz?
İnsanları yapabileceğinin en iyisini isteyecek şekilde eğitiyor muyuz?
Tam potansiyeline ulaşacak şekilde.
Toplumda ne konumda doğarsa doğsun.
Yoksa hâlâ eski, katmanlı, insanların zorunlu konum ve yerlerinin olduğu
zihniyet içinde mi çalışıyoruz, yoksa onları olabildiğince
büyük düşünmesi için destekliyor muyuz?
Shakespeare'in yaşamında kimin onu
bilgiye sahip biri olması için desteklediğini bilmiyorum
ama bunu yapamamış olsaydı onun eserlerinden mahrum olurduk,
tıpkı hip hop'taki gibi.
Üstüne düşünmek istediğimiz şey de bu.
Eğitim, onun kime ait olup kime ait olmadığı.
İnsan kültüründeki birliği, insanların takip ettiği
fikir ve eylemlerdeki birliği
kendimize kanıtlamak için
görünüşte apayrı olan bu sanat biçimlerini,
görünüşte apayrı olan bu iki dünyayı kullanıp
onları bir araya getirerek.
İnsanları kendi sanatsal, edebi, kültürel
ve toplumsal nitelik tarzlarına doğru ateşlemek için.
Sizinle ufak bir... son bir parça paylaşacağım
Biraz daha... "eğlenceli" demek istemiyorum
ama biraz daha oyun ve meydan okuma tarzında.
Bir radyodan ortaya çıktı, Radio 1Xtra'daki "Freestyles"dan,
yaklaşık iki buçuk veya üç sene önce.
Biraz şakasına gibiydi. DJ bana,
"Burada 27 Shakespeare oyunun listesi var,
onları serbest stile uydurmaya çalış." dedi.
Şans eseri, başardık. Nasıl oldu bilmiyorum, gerçi yaklaşık
on dakikamız vardı, gerçek anlamda bir serbest stil değildi
ama yaptık ve sonrasında albüme eklediğimiz bir parça oldu.
İlk bölüm 27 Shakespeare oyunu,
sonraki bölüm
Shakespeare'den 16 ünlü alıntı içeriyor.
İsmi "Komedi, Trajedi, Tarih",
internetten bakabilirsiniz, şu şekilde.
Şimdi söyleyeceğim, şöyle başlıyor:
"Bu Akala bir elmas gibi.
Siz ufaklıklarsa Yanlışlıklar Komedisi.
Bağırsanız da sizi çalarlar çello gibi.
İşime bakıyorum, Othello gibi kıskançsınız.
Kimsin? Ne yapacaksın? Hırçın Kız gibi susturuldun.
Yaz Gecesi Rüyasındasın. Müziğin yavan.
Ben Capulet, sen Montague, acımam. Ben Sezar'ım, duydun mu?
Venedik Taciri satamaz CD'ni. Benim için işin sonu hep iyi.
Macbeth gibisin, cehenneme gideceksin. Kısasa Kısas, en iyisi benim.
Windsor'un Şen Kadınlarısınız, Kral Lear değil.
Timon'u bilmem, Atina'daydı o.
Hamlet gibi döndüğümde bedeli ödersin.
Ben Akala, Sana Nasıl Geliyorsa öyle olsun.
Kuru Gürültüsün. Tek işin çalmak.
Harikayım, 12 Gece gerekmez. Siz ufak Fırtınalar sahnede yok olur.
Güncel olan benim. Sen tarih oldun 4. Henry gibi.
Alevim ben, işler kötü. İyisi mi sen kaç Perikles gibi.
Standart ötesi, Kış Masalı gibi soğuk. Titus Andronicus çuvallamaya mahkum."
27 oyun.
(Gülüşmeler) (Alkışlar) Kulak verin.
Son bir kısım var, Shakespeare'den 16 ünlü alıntı içeriyor.
"Bilge adam aptal olduğunu bilendir. Kışkırtma umutsuz ama değerli adamı.
Peter'dan alıp Paul'a ödemek niye? Biri günahla yükselir, biri erdemle düşer.
Ruhunu inci pahasına satıp dünyayı kazansan da ne olur?
Dünya istiridyem ama açım ben. İstediğim fazlası kuruş ya da metelikten.
Şaka değil, umarım gülmezsiniz. Şair veya yoksul, hangisi dersiniz?
Düzgünce konuşurum, kenar mahalledenim gerçi, aslında yok ilgisi.
Şehirli de, sokaktan de. Gül yine güzel kokmaz mı, adı başka olsa bile?
Sertçe söylüyorum, bir ozan kadar akıllı. Elimde bahçeye dikilecek Krallık Bayrağı.
Akala, Akala, niye Akalasın sen?
Rap'im Shakespeare mısrasıyla, sırrım ortada.
Ben şansla yükselmedim, kader bu. Konuşsanız da şaşkınım ben hâlâ.
Saniyede binlerce korkağı bitirdim. Kralın adı bile bir kale değil mi?
Bundan bahsetme, sır değil ki. Tez dersi veririm Antik Yunan'daki gibi.
Ya da Mısıroloji, dilemem özür. Zihin gözüm her şeyi net görür.
Beni durdurmak değil olası. Yaşamım büyülü, büyük olasılıkla.
Acımasızca konuşuyorum adeta. Bir son vereceğim neşeli zamanlarına.
Ne dersen de işe yaramaz. Kartallar yoksa çalıkuşu av olmaz.
Konu sözcüklerse en fenasıyım, küfürlü tüm yüklemlerim.
Yanında hemşire olan ilk rapçi.
Kafayı sıyıran ilk ahmak için cenaze aracı hazır, kullanamaz zihnini.
Şahlan Akala'yla, resmen delilik. Sebepsiz bir çılgınlık, yalnızca üzüntü.
Sözlerim hırsın hançeri ve çekici gibi, bir saldırı hâli.
Askeri tarzda rap'imin mevzisi, konuşarak bulamazsın yerini.
Satürn'den hızlı geride bırakırım seni. Mahveder sözlerim bu koca çocukları.
Bu Akala, rap Shakespeare'i. Geçen yıl dedim, istemedin dinlemeyi.
Etiyopyalı kulağındaki taş gibi değerli. Yine söyle duymayanlar için."
Benim için zevkti.
(Alkışlar)