Rosa Parks, pioneer of the civil rights movement.
Steve Wozniak, inventor of the most popular computer model.
Bill Gates, technological genius.
Sir Isaac Newton, world-renowned physicist.
J. K. Rowling, author of the best-selling book series.
Dr. Seuss, one of the most famous children's authors.
Our world would not be the same without these introverted leaders.
Raise your hand if you're afraid of public speaking.
Thank God. I thought I was the only one here.
During my speech,
I am going to be talking to you about how I gained enough confidence in myself
to have the courage to stand in front of all of you today.
In second grade, I was often described
as a shy, quiet girl who had yet to come out of her shell.
I favored coloring and reading books by myself
over socializing with my classmates.
One day, my teacher, Ms. Spaniard, who was very aware of my shyness,
contacted my parents
so that she could coordinate our outfits for class the next day.
Here's a picture of Ms. Spaniard and I on that very day,
wearing our same blue sweaters.
Despite my shyness, I've always had a somewhat goofy side to me as well.
As a child, I always had high aspirations for myself,
and I was constantly thinking about my future.
I wanted to follow my dad's footsteps ever since I was a little girl.
I used to ask him, "Dad, what do you do for a living?"
And he would simplify what he actually does,
which is work in private equity,
into little-kid terms, by saying he sold things to people.
So, for the longest time,
I thought my dad sold furniture for a living.
(Laughter)
And, of course, I wanted to sell furniture for a living too.
This goal of mine quickly changed as my interest in rocks progressed.
I wanted to be an archaeologist up until high school.
My obsession for archaeology grew to the point
where I asked my grandmother for a rock polisher
and a metal detector for Christmas one year.
I was convinced that I would find some sort of gold or valuable item
buried in my backyard using this very metal detector.
Despite my constant need to think about the future,
which frankly has not changed one bit,
I've always been very apprehensive to pursue these goals.
How would I, a shy, quiet girl, be able to get her voice heard
and pursue her dreams in such a loud society?
Introverts prefer solitude and gain their energy from being alone,
while extroverts prefer socialization
and gain their energy from the presence of others.
I credit my shyness and fear of social disapproval
to being completely introverted.
However, I never thought that I fit the definition of an introvert perfectly.
So, as I grew up, I thought to myself,
"How does my personality really fit into the binary
of being completely introverted or completely extroverted?"
I felt uneasy about how my personality fit into this binary,
until stumbling upon a quote by Carl Jung,
an influential psychiatrist and founder of analytical psychology.
He proposed that there's no such thing as a pure extrovert or pure introvert.
"Such a man would be in the lunatic asylum."
I was under the impression that I was an introvert in an extroverted world
until high school.
So, I acted accordingly.
In middle school, I was very comfortable with being myself around my best friends,
but the minute I had to interact with people I was less comfortable with,
I would tense up and felt like was acting awkward.
As much as I loved my school and as much as I loved my friends,
my absolute favorite part of the day
was waiting in the carpool line for my car,
next to my pink polka-dotted backpack,
so that I could go home and spend some time alone.
The perspective that I had on how my personality fit into society
changed when I went to boarding school.
Now that my school was also my home,
I noticed my introversion a lot more so than I ever did in middle school.
After a long day of socializing, going to classes and doing work,
my very first instinct was to go upstairs to my room and spend some time alone.
But when I was doing this,
I felt like I was missing on everyone else was socializing
and getting to know each other,
but I was never satisfied with spending all of my time alone,
nor was I satisfied with socializing all the time.
So, I didn't quite understand how I fit in.
Ever since Ancient Greece,
when public speaking was an expectation in our democratic society,
extroversion has been the ideal.
Our culture is built on individualism and the principle of speaking up.
We pay very little attention to the power of creativity,
which is more often than not bolstered by solitude and thinking,
characteristics that introverts embody.
This ideal undermines a quiet resilience that many individuals hold in our society.
Introversion should not be seen as a burden
when it can be an opportunity to be successful.
Because we live in this extrovert ideal,
I felt the pressure to go out of my comfort zone
and be extroverted myself.
At the end of my sophomore year,
I attended a social justice conference in Seattle, Washington.
As a member of the youth group of this conference,
we were required to gather onstage,
but speaking about our experiences was optional.
As an introvert at the time, I was terrified of public speaking.
Nothing has changed, even though I'm standing in front of all of you today.
And with no intention to speak
in front of the 1,000 or so participants of this conference,
my body acted before my mind could stop it.
I took a step forward and I grabbed the microphone.
In a world that prizes extroverts,
my faithful step toward this microphone
was the first step in my self-imposed introvert's challenge.
I've continued to follow my introvert's challenge
in an effort to become a functional ambivert,
someone who embodies the qualities of both introverts and extroverts.
In order to develop a more harmonic personality in our extroverted society,
I opted to become a peer-discussion leader in high school.
Initially, as a peer-discussion leader, I was very uncomfortable
leading weighty discussions about drug and alcohol abuse,
healthy versus unhealthy relationships, and bullying,
with people that I barely knew.
But as the year progressed, my nervousness abated.
For the first time, I didn't feel confused about how I fit into this society.
I was confident that my personality mattered
and I was proud to call myself an ambivert.
In my experience, being an ambivert is like being a balloon.
Balloons are meant to expand to reach their fullest capacity,
but they can only expand so far.
Eventually, as time passes by,
they begin to deflate and they return to their original state.
As an ambivert who does prefer introversion,
I strive to stretch my balloon in extroverted ways.
In order to grow and find balance in my life,
I've stretched myself as far as I am capable of going.
However, after having done so,
I know that it is important to return to my comfortable state.
That's why, after this speech is done,
I can guarantee that I will be crawled up in my bed,
watching a TV show.
I stretched my balloon farther than I ever thought possible
during the summer after my junior year of high school.
I continued to pursue my introvert's challenge
when attending an entrepreneurial summer study program
in Boston, Massachusetts.
I gained an understanding of myself that I never had before,
and I began sharing my voice more frequently and more confidently.
I had to create two business plans during this program,
and I presented them in front of venture capitalists.
I acted as a CEO for both of my companies
and I never felt intimidated or scared to share my ideas.
I felt passionate about what I had created,
and I became more extroverted through the experience.
Sometimes, all it takes is finding your passion in life
to feel comfortable in an extroverted world.
In a loud world where I used to keep quiet,
my voice finally mattered and was finally being heard.
My introvert's challenge has proven to be a successful journey,
and now I consider myself a highly functioning ambivert
in situations that do not come easily to introverts.
The balance that I found in my life was being ambiverted,
and I was able to interact in an extroverted world
while still being me.
Rosa Parks, pioneer of the civil rights movement.
Steve Wozniak, inventor of the most popular computer model.
Bill Gates, technological genius.
Sir Isaac Newton, world-renowned physicist.
J. K. Rowling, author of the best-selling book series.
Dr. Seuss, one of the most famous children's authors.
These introverts show us
that leaders do not have to be gregarious, extroverted or talkative to lead.
People can lead by introducing things in unconventional ways.
As Gandhi famously says,
"In a gentle way, you can shake the world."
Thank you.
(Applause) (Cheers)
روزا باركس، رائدة في حركة الحقوق المدنية.
ستيف وزنياك، مخترع أكثر نماذج الحاسوب شيوعاً.
بيل جيتس، عبقري في التكنولوجيا.
السير إسحاق نيوتن، عالم الفيزياء الشهير.
جي. كي. رولينج، كاتبة سلسلة الكتب الأكثر مبيعاً.
دكتور سوس، واحد من أشهر كتاب الأطفال
لن يكون عالمنا كما هو الآن بدون هؤلاء القادة الإنطوائيين
ارفع يدك إذا كنت تخاف من التحدث أمام جمهور.
الحمد لله. كنت أظن أنني الوحيدة هنا.
خلال كلامي،
سأتحدث عن كيفية اكتسابي ثقة كافية بنفسي
لأتحلى بالشجاعة لأقف أمامكم جميعًا اليوم.
في الصف الثاني، كان يتم وصفي غالبًا
بالفتاة الهادئة والخجولة والتي أمامها الكثير لتطلق عنان نفسها.
كنت أفضل التلوين وقراءة الكتب بمفردي.
أكثر من التواصل الاجتماعي مع زملائي.
يومًا ما، معلمتي، الآنسة سبانيرد، التي كانت مدركة بشدة لخجلي.
تواصلت مع والدي
لكي تتمكن من تنسيق ملابسنا في الصف لليوم التالي.
ها هي صورة للآنسة سبانيرد وأنا في هذا اليوم بالتحديد،
نرتدي نفس الكنزة الزرقاء.
بالرغم من خجلي، لطالما كنت أملك جانبًا أبلهًا إلى حد ما أيضًا.
كطفلة، دائمًا كنت أملك طموحات عالية لنفسي،
وكنت دائمًا وباستمرار أفكر في مستقبلي،
كنت أريد أن أسير بمحاذاة أبي منذ أن كنت طفلة صغيرة.
اعتدت أن أسأله، "أبي، ماذا تفعل لكسب الرزق؟"
وكان يبّسط لي ما كان يفعل بالفعل،
والذي كان العمل في الأسهم الخاصة،
خلال مصطلحات طفلة صغيرة بقوله أنه باع أشياء لناس.
لذا، لأطول وقت،
اعتقدت أن أبي يبيع أثاث لكسب رزقه.
(ضحك)
وبالطبع، أردت أن أبيع الأثاث للرزق ايضًا.
تغير هدفي هذا بسرعة بُناءً على ازدياد اهتمامي بالصخور.
أردت أن أصبح عالمة آثار حتى أصبحت في المدرسة الثانوية.
هلعي بعلم الآثار نما إلى درجة
أنني طلبت من جدتي ملمع صخور
وكاشف معادن لعيد الميلاد في سنة ما.
كنت مقتنعة أنني سأجد نوعا ما من الذهب أو شيئًا قيما
مدفون في فنائي الخلفي مستخدمةً كاشف المعادن خاصتي.
بالرغم من حاجتي الملحة للتفكير في المستقبل،
التي لم تتغير إطلاقًا بصراحة،
لقد كنت دائمًا قلقة من تحقيق هذه الأهداف.
كيف يمكنني أنا، الفتاة الخجولة الهادئة، أن تكون قادرة على جعل صوتها مسموعًا
ومطاردة أحلامها في مثل هذا المجتمع الصاخب؟
يُفضل الشخص الإنطوائي العزلة وكسب طاقته من كونها وحدها،
بينما يُفضل الشخص الإنبساطي الاجتماع
وكسب طاقته من وجود الآخرين.
أخفيت خجلي وخوفي من الرفض الاجتماعي
كي أكون شخصًا انبساطيًا بشكل كامل.
على الرغم من اعتقادي أنني لا أتناسب تمامًا مع مصطلح الإنطواء.
لذلك، كلما كبرت، فكرت في نفسي،
"كيف تتناسب شخصيتي مع كوني
انبساطية كليًا أو انطوائية كليًا؟"
وشعرت بعدم الارتياح حول كيفية تناسُب شخصيتي مع هذين المصطلحين،
حتى عثرت على اقتباس من قبل كارل يونغ،
وهو طبيب نفسي مؤثر ومؤسس علم النفس التحليلي.
واقترح أنه لا يوجد شيء كذلك كشخص إنطوائي نقي أو انبساطي نقي.
"مثل هذا الرجل ممكن أن يكون في مستشفى الأمراض العقلية."
كان لدي انطباع أنني كنت شخص إنطوائيًا في مجتمع مُنفتح
حتى المدرسة الثانوية.
لذا، تصرفت وفقًا لذلك.
في المدرسة المتوسطة، كنت أشعر بارتياح تمامًا من وجودي حول أفضل أصدقائي،
لكن في الوقت الذي اضطررت أن اتعامل مع الناس كنت أقل ارتياحًا معهم،
كنت متوترة وشعرت أن ذلك تصرف غير ملائم.
بقدر ما أحببت مدرستي وبقدر ما أحببت أصدقائي،
كان الجزء المفضل مطلقًا من اليوم
هو الانتظار في الصف المرافق من سيارتي.
بجانب حقيبتي المنقطة الوردية.
حتى أعود للمنزل وأقضي بعضًا من الوقت بمفردي.
تغير منظوري تجاة كيفية تناسُب شخصيتي مع المجتمع
عندما ذهبت إلى مدرسة داخلية.
الآن بعد أن كانت هذه مدرسة بيتي أيضًا،
لاحظت انطوائيتي أكثر من قبل في المدرسة المتوسطة.
بعد يوم طويل من النشأة الاجتماعية والذهاب إلى الفصول والقيام بالعمل،
كانت غريزتي الأولى هي أن أذهب إلى الطابق العلوي لغرفتي وقضاء بعض الوقت بمفردي.
لكن عندما كنت أفعل ذلك،
شعرت كأنني مفقودة والجميع اجتماعيين
ويتعرفون على بعضهم البعض،
لكن لم أكن راضية أبدًا بأن أقضي كل وقتي بمفردي،
ولا أن أكون اجتماعية كل الوقت.
لذا، لم أكن أفهم إلى حد ما كيف أتعامل.
منذ اليونان القديمة،
عندما كان الخطاب العام مجرد توقع في مجتمعنا الديموقراطي،
كانت الإنبساطية شيئا مثاليًا.
ثقافتنا مبنية على الفردية ومبدأ التحدث.
نحن نعطي القليل من الاهتمام لقوة الابداع،
والذي في كثير من الأحيان ليس مدعومًا بالعزلة والتفكير،
والخصائص التي تجسد الانطواء.
هذا المثل يقوض المرونة الهادئة التي يحملها العديد من الأفراد في مجتمعنا.
لا ينبغى أن يمثل الانطواء عبئًا
عندما يكون فرصة للنجاح.
لأننا نعيش في هذا الانفتاح،
شعرت بالاضطراب عند الخروج من منطقة الراحة
وأن أكون انبساطية.
وفي نهاية سنتي الثانية،
حضرت مؤتمر العدالة الإجتماعية في سياتل، واشنطن.
كعضو من مجموعة الشباب من هذا المؤتمر،
كنا مطالبين للوقوف على خشبة المسرح،
ولكن التحدث عن خبرتنا كانت اختيارية.
كشخص إنطوائي في هذا الوقت، كنت خائفة من التحدث أمام الجميع.
لم يتغير شيء، بالرغم من ذلك أنا أقف أمامكم جميعًا اليوم.
وبدون وجود نية للتحدث
أمام 1000 أو أكثر من المشاركين في هذا المؤتمر،
تصرف جسدي قبل أن يتمكن عقلي من أن يوقفه.
أخذت خطوة للأمام وأمسكت بالميكروفون.
في العالم الذي يكافئ المنفتحين،
كانت خطوتي الصادقة تجاه هذا الميكروفون
أول خطوة مفروضة لتحدي الانطواء.
لقد واصلت متابعة تحدي الإنطواء
في محاولة لأصبح شخصًا متوازن المزاج.
شخصًا يجسد صفات كل من المنفتحين والانطوائيين.
من أجل تطوير شخصية أكثر توافقًا في مجتمعنا المنفتح،
تم اختياري لأكون قائدة لنقاش في المدرسة الثانوية.
فى البداية، كقائدة، كنت لا أشعر بارتياح تجاه
قيادة مناقشات كبيرة عن تعاطي المخدرات والكحوليات،
والعلاقات الصحية مقابل غير الصحية والتنمر،
مع أُناس بالكاد أعرفهم.
ولكن مع مرور العام، هدأ اضطرابي.
للمرة الأولى، لم أشعر بالاحباط حول كيفية تعاملي مع هذا المجتمع.
كنت واثقة أن شخصيتي تحسنت
وكنت فخورة أن أدعو نفسي بمتوازنة المزاج.
في تجربتي هذه، أن تكوني متوازنة المزاج كأن تكوني بالونة.
تمدد البالونات حتى تصل لأقصى سعة لها.
حتى الآن يمكنها فقط أن تتوسع لأقصى درجة.
في النهاية، مع مرور الوقت،
يتفرغ الهواء من البالونات ثم تعود إلى حالتها الأصلية.
كالشخص المتوازن الذي يفضل الانطواء.
أنا أسعى لأوسع بالونتي بطرق أكثر تفتحًا.
لكي أكبر وأجد توازنًا في حياتي،
وسّعت صدري طالما يمكنني المضي.
ومع ذلك، وبعد القيام بذلك،
عرفت أنه من المهم الرجوع إلي حالة الراحة.
هذا هو السبب، بعد أن ينتهي هذا الحديث.
أضمن لكم أن ذلك سوف يؤرقني في نومي.
مشاهده برنامج تلفزيوني.
لقد مددت بالوني أبعد بكثير مما كنت أظن أنه ممكن.
أثناء الصيف بعد أول سنة لي في المدرسه الثانوية.
واصلت تحدي الانطوائية.
عند حضور صف ريادة الأعمال في برنامج الدراسة الصيفي.
في بوسطن، ماساتشوستس.
اكتسبت فهمًا لنفسي لم أكن أملكه من قبل.
وبدأت أشارك بصوتي في مرات أكثر وبثقة أكبر.
كان عليّ إنشاء خطتي عمل خلال هذا البرنامج،
وقدمتهم أمام أصحاب رؤوس الأموال.
عملت كرئيس تنفيذي لكل من شركتي
ولم أشعر بالرهبة أبدًا أو الخوف لمشاركة أفكاري.
شعرت بعاطفة تجاه ما قمت بتنفيذه،
وأصبحت أكثر تفتحًا من التجربة.
أحيانًا، كل ما يلزمك هو البحث عن شغفك في الحياة.
لكي تشعر بالراحة في عالم مُنفتح.
في عالم ضوضائي حيث اعتدت أن أكون هادئة،
أصبح صوتي يهم ويُسمع أخيرًا.
تحدي الانطوائية لدي كان اثبات أنه رحلة ناجحة.
وأنا الآن أعتبر نفسي شخصًا متوازنًا
في الحالات التي لا تأتي بسهولة إلى الانطوائيين.
التوازن الذي وجدته في حياتي كان أمرًا طبيعيًا.
وكنت قادرة على التفاعل في عالم منفتح
بينما لا أزال كما أنا.
روزا باركس، رائدة حركة الحقوق المدنية.
ستيف وزنياك، مخترع نموذج الكمبيوتر الأكثر شعبية.
بيل جيتس، عبقري التكنولوجيا.
السير اسحق نيوتن، عالم الفيزياء الشهير.
جي. كي. رولينج، كاتبة سلسلة الكتب الأكثر مبيعًا.
الدكتورة سيوس، واحدة من أشهر من كتب للأطفال.
هؤلاء الانطوائيين يبينوا لنا
أن القادة لا يجب أن يكونوا اجتماعيين أو منفتحين أو يتكلمون بكثرة كي يقودوا.
يمكن للناس أن يقودوا من خلال تقديم الأشياء بطرق غير تقليدية.
وكما يقول غاندي،
"بطريقة لطيفة، يمكنك تحريك العالم."
شكرًا لكم.
Rosa Parks, pionnière du mouvement pour les droits civiques.
Steve Wozniak, concepteur du modèle d'ordinateur le plus populaire.
Bill Gates, génie technologique.
Isaac Newton, physicien de renommée mondiale.
J.K. Rowling, auteure de la série de livres à succès.
Dr Seuss, un des auteurs pour enfants les plus célèbres.
Notre monde serait bien différent sans ces meneurs introvertis.
Levez la main si vous avez peur de parler en public.
Dieu merci. Je pensais être la seule ici.
Pendant cette conférence,
je vais vous expliquer comment j'ai suffisamment gagné en assurance
pour avoir le courage de me tenir devant vous tous aujourd'hui.
En CE1, j'étais souvent considérée
comme une jeune fille timide, calme, qui devait sortir de sa coquille.
Je préférais colorier et lire des livres
plutôt que fréquenter mes camarades de classe.
Un jour, mon institutrice, Mme Spaniard, consciente de ma timidité,
a contacté mes parents
afin d'assortir nos vêtements pour les cours du lendemain.
Voici une photo de Mme Spaniard et moi-même ce jour-là,
portant toutes deux le même pull bleu.
Malgré ma timidité, j'ai toujours eu un côté un peu rigolo aussi.
Enfant, j'étais très ambitieuse,
et je pensais constamment à mon avenir.
Petite, je voulais déjà suivre les traces de mon père.
Je lui demandais : « Papa, tu fais quoi dans la vie ? »
Et alors, il m'expliquait son travail,
le capital-investissement,
avec des mots d'enfants, en disant qu'il vendait des choses à des gens.
Alors, pendant longtemps,
j'ai pensé que mon père était vendeur de meubles.
(Rires)
Et, évidemment, je voulais devenir vendeuse de meubles aussi,
jusqu'à ce que mon intérêt pour les pierres s'intensifie.
Jusqu'au lycée, je voulais devenir archéologue.
Mon obsession pour l'archéologie était telle
qu'une année, pour Noël, j'ai demandé un polisseur de pierres
et un détecteur de métaux à ma grand-mère.
J'étais convaincue que, grâce à ce détecteur, je trouverais de l'or
ou un objet de valeur enfoui dans mon jardin.
Malgré mon besoin constant de penser au futur,
besoin qui n'a pas changé avec les années, pour dire vrai,
j'ai toujours appréhendé la poursuite de ces objectifs.
Comment moi, une fille timide et calme, pourrais-je faire entendre ma voix
et suivre mes rêves dans une société aussi bruyante ?
Les introvertis préfèrent la solitude et font le plein d'énergie en étant seuls,
tandis que les extravertis préfèrent la socialisation
et font le plein d'énergie grâce à la présence des autres.
J'attribue ma timidité et ma peur de la désapprobation sociale
à ma personnalité fondamentalement introvertie.
Cependant, j'ai toujours pensé que la définition d'introverti
ne me correspondait pas parfaitement.
Ainsi, en grandissant, je me suis dit :
« Quelle face de la pièce représente ma personnalité ?
Suis-je entièrement introvertie ou entièrement extravertie ? »
Cette question m'a embarrassée,
jusqu'à ce que je tombe sur une citation de Carl Jung,
un psychiatre influent et fondateur de la psychologie analytique.
Il postula que personne n'est entièrement extraverti ou entièrement extraverti.
« Une telle personne serait dans un asile de fous. »
J'ai pensé être une introvertie dans un monde extraverti
jusqu'au lycée.
Et j'ai agi en conséquence.
Au collège, je pouvais aisément être moi-même avec mes meilleurs amis,
mais dès que je me retrouvais avec des gens avec qui j'étais moins à l'aise,
je me crispais et je pensais que j'agissais bizarrement.
Autant j'aimais mon école et mes amis,
autant mon moment favori
était d'attendre mon covoiturage
à côté de mon sac à dos rose à pois,
pour que je puisse rentrer à la maison et passer du temps toute seule.
Mon point de vue sur l'adéquation de ma personnalité dans la société
a changé lorsque je suis allée en pensionnat.
L'école étant aussi devenue ma maison,
j'ai pu me rendre compte de mon introversion
bien plus que je n'avais pu le faire au collège.
Après une longue journée de socialisation, de cours et de travail,
mon premier réflexe était de monter dans ma chambre pour passer du temps seule.
Mais lorsque je faisais cela,
je sentais que je perdais l'occasion de fréquenter les autres
et d'apprendre à les connaître,
mais je n'étais jamais satisfaite, ni de passer tout mon temps seule,
ni de fréquenter des gens en permanence.
Donc je ne comprenais pas vraiment où je me situais.
Depuis la Grèce ancienne,
quand parler en public était attendu de tous dans notre société démocratique,
l'extraversion a toujours été l'idéal.
L'individualisme et le fait de dire ce que l'on pense
sont à la base de notre culture.
On ne prête que très peu d'attention au pouvoir de la créativité,
mais il est le plus souvent renforcé par la solitude et la réflexion,
des caractéristiques qu'incarnent les introvertis.
Cet idéal sape la résistance latente dont jouissent beaucoup de personnes.
L'introversion ne doit pas être vue comme un fardeau,
car elle peut être une clef vers le succès.
À cause de cet idéal d'extraversion,
je me suis sentie obligée de sortir de ma zone de confort
et d'ainsi devenir extravertie.
Après ma deuxième année à la fac,
j'ai assisté à une conférence à Seattle sur la justice sociale.
Je faisais partie des jeunes de cette conférence,
et nous devions nous rassembler sur scène.
Parler de nos expériences n'était pas obligatoire.
J'étais introvertie à l'époque, et donc terrifiée à l'idée de parler en public.
Rien n'a changé, bien que je me tienne aujourd'hui devant vous tous.
Alors, sans le vouloir, j'ai pris la parole,
devant les mille participants à la conférence.
Mon corps a pris une initiative avant que mon cerveau ne l'en empêche.
J'ai fait un pas en avant et j'ai attrapé le micro.
Dans un monde pro-extraversion,
mon pas vers le micro
était le premier pas vers mon défi d'introverti.
J'ai poursuivi ce défi
dans le but de devenir une ambivertie efficace,
possédant à la fois les qualités des introvertis et celles des extravertis.
Pour éveiller une personnalité plus harmonieuse
dans notre société extravertie,
j'ai choisi de devenir responsable de discussions de jeunes au lycée.
Au départ, j'étais très mal à l'aise,
d'animer des discussions sur les abus de drogue et d'alcool,
sur les relations saines et malsaines, et sur le harcèlement,
avec des personnes que je connaissais peu.
Mais au fil du temps, ma nervosité s'est atténuée.
Pour la première fois, je ne me sentais pas perdue
quant à ma place dans la société.
J'avais compris que ma personnalité importait,
et j'étais fière de pouvoir me considérer comme ambivertie.
D'expérience, être ambiverti, c'est comme être un ballon.
Les ballons sont faits pour se dilater jusqu'à leur capacité maximale,
mais ils ne peuvent pas se dilater plus.
Cependant, au fil du temps,
ils commencent à se dégonfler, et retrouvent leur forme d'origine.
En tant qu'ambivertie préférant l'introversion,
je m'efforce de gonfler mon ballon avec de l'extraversion.
Pour pouvoir grandir et trouver l'équilibre dans ma vie,
je me suis étirée autant que j'ai pu.
Cependant, après l'avoir fait,
je sais qu'il est important de retourner dans ma zone de confort.
C'est pourquoi, après cette conférence,
je vous garantis que je vais me recroqueviller dans mon lit
en regardant la télé.
J'ai gonflé mon ballon bien plus que je ne pensais pouvoir le faire,
pendant l'été après ma troisième année au lycée.
J'ai poursuivi mon défi vers l'extraversion
en participant à un programme d'études entrepreneurial à Boston.
J'ai appris à me connaître comme je n'avais jamais pu le faire auparavant,
et j'ai commencé à faire entendre ma voix plus souvent et avec plus d'assurance.
J'ai dû créer deux plans d'affaires pendant ce programme,
et les ai présentés devant des investisseurs en capital risque.
J'ai fait fonction de PDG pour mes deux sociétés
et je ne me suis jamais sentie intimidée ni effrayée de partager mes idées.
J'étais passionnée par ce que j'avais créé
et je suis devenue plus extravertie grâce à l'expérience.
Parfois, il ne suffit que de trouver ce qui vous passionne
pour vous sentir bien dans un monde extraverti.
Dans un monde bruyant, où je restais silencieuse,
ma voix a fini par importer et était enfin écoutée.
Mon défi vers l'extraversion s'est avéré être un succès,
et je peux désormais me considérer comme une ambivertie très efficace
dans des situations délicates aux yeux des introvertis.
J'ai trouvé l'équilibre dans ma vie grâce à l'ambiversion,
et j'ai pu interagir dans un monde extraverti
tout en restant moi-même.
Rosa Parks, pionnière des mouvements des droits civiques.
Steve Wozniak, concepteur du modèle d'ordinateur le plus populaire.
Bill Gates, génie technologique.
Isaac Newton, physicien de renommée mondiale.
J.K. Rowling, auteure d'une série de livres à succès.
Dr Seuss, un des auteurs pour enfants les plus célèbres.
Ces introvertis nous prouvent que des meneurs
ne se doivent pas d'être sociables, extravertis ou loquaces pour mener.
On peut mener en présentant des choses d'une manière peu conventionnelle.
Comme Gandhi le dit à merveille,
« d'une manière douce, vous pouvez ébranler le monde. »
Merci.
(Applaudissements)
Rosa Parks, pioneira do movimento pelos direitos civis.
Steve Wozniak, inventor do mais famoso modelo computacional.
Bill Gates, gênio da tecnologia.
Sir Isaac Newton, físico de renome mundial.
J. K. Rowling, autora da bem-sucedida série de livros.
Dr. Seuss, um dos mais famosos autores de livros infantis.
Nosso mundo não seria o mesmo sem esses líderes introvertidos.
Levante a mão se você tem medo de falar em público.
Graças a Deus. Pensei que eu fosse a única aqui.
Durante a minha palestra,
vou falar sobre como conquistei a autoconfiança necessária
para ter a coragem de estar aqui, hoje, diante de todos vocês.
Na segunda série, geralmente me descreviam
como uma garota tímida que ainda não tinha conseguido se enturmar.
Eu preferia colorir e ler livros sozinha a estar com os meus colegas.
Um dia, minha professora, Sra. Spaniard, que conhecia bem a minha timidez,
ligou para os meus pais
para combinar nossas roupas pra aula do dia seguinte.
Eis uma foto de mim e da Sra. Spaniard naquele mesmo dia,
vestindo os mesmos suéteres azuis.
Apesar da minha timidez, eu também sempre tive um lado brincalhão.
Quando criança, eu tinha muitas ambições
e estava sempre pensando sobre o meu futuro.
Desde pequena eu queria seguir os passos de meu pai.
Eu costumava perguntar pra ele: "Pai, com o que você trabalha?"
E ele simplificava o que realmente faz,
que é trabalhar com capital privado,
usando termos acessíveis a uma criança, dizendo que vendia coisas às pessoas.
Então, por muito tempo,
eu pensei que meu pai trabalhava vendendo móveis.
(Risos)
E, é claro, eu também queria trabalhar vendendo móveis.
Esse objetivo mudou rapidamente à medida que aumentava o meu interesse por rochas.
Até o ensino médio, eu queria ser arqueóloga.
Minha obsessão por arqueologia cresceu de tal forma que, um ano,
pedi à minha avó um lapidador de pedras
e um detector de metais de presente de Natal.
Eu estava certa de que acharia algum tipo de ouro ou outro item valioso
enterrado no meu quintal usando esse detector de metais.
Apesar da minha necessidade constante de pensar sobre futuro,
que francamente não mudou nada,
eu sempre tive muito receio em seguir esses objetivos.
Como é que eu, uma garota quieta e tímida, conseguiria ter minha voz ouvida
e perseguir os meus sonhos em uma sociedade que fala tão mais alto?
Introvertidos preferem se isolar, e sua energia advém de estarem sozinhos,
enquanto extrovertidos preferem se socializar
e sentem-se mais energizados com a presença de outros.
Eu atribuo a minha timidez e o meu medo de desaprovação social
à minha completa introversão.
Entretanto, nunca achei que me encaixava bem na definição de introversão.
Então, à medida que crescia, pensava comigo mesma:
"Como a minha personalidade realmente se encaixa
no sistema binário de completa introversão ou extroversão?"
Eu me sentia insegura
sobre como a minha personalidade se encaixava nesse sistema,
até me deparar com uma citação de Carl Jung,
um terapeuta de renome e fundador da psicologia analítica.
Ele propôs que não existe introversão total ou extroversão total.
"Tal homem estaria num asilo de malucos."
Eu acreditava que eu era uma introvertida num mundo de extrovertidos
até o ensino médio.
Então, eu sempre agi de acordo.
No ensino fundamental eu não tinha problemas em ser eu mesma com meus amigos,
mas assim que precisava lidar com gente com quem não me sentia à vontade,
eu ficava tensa e sentia que estava agindo de maneira estranha.
Por mais que eu adorasse a escola e os meus amigos,
a minha parte favorita do dia
era esperar pelo meu carro,
do lado da minha mochilinha rosa de bolinhas,
pra que eu pudesse ir pra casa e ficar sozinha.
A perspectiva que eu tinha
sobre como minha personalidade se encaixava na sociedade
mudou quando eu fui para um internato.
Agora que a minha escola era também a minha casa,
eu percebia muito mais a minha introversão do que no ensino fundamental.
Depois de um longo dia de aulas e trabalhos em grupo,
o meu primeiro instinto
era subir pro meu quarto e passar um tempo sozinha.
Mas quando eu fazia isso, sentia que estava ficando de fora
enquanto todo mundo se integrava e se conhecia melhor,
mas eu nunca estava satisfeita passando todo o meu tempo sozinha,
e também nunca estava satisfeita estando com outras pessoas o tempo todo.
Então eu não entendia direito como eu me encaixava.
Desde a Grécia Antiga,
quando falar em público
era uma expectativa na nossa sociedade democrática,
a extroversão sempre foi o ideal.
A nossa cultura foi construída sobre o individualismo
e no princípio de poder ter a voz ouvida.
Nós damos muito pouca atenção ao poder da criatividade,
que na maioria das vezes é apoiado pela solidão e pela ponderação,
características incorporadas por introvertidos.
Esse ideal sabota a resiliência silenciosa
que muitos sustentam em nossa sociedade.
A introversão não deve ser vista como um fardo
quando ela pode ser uma oportunidade para o sucesso.
Como nós vivemos nesse ideal de extroversão,
eu me sentia pressionada a sair de minha zona de conforto
e ser extrovertida também.
No fim do meu segundo ano,
eu assisti a uma conferência sobre justiça social em Seattle, Washington.
Como membro do grupo juvenil desta conferência,
nós devíamos nos juntar no palco,
mas falar sobre nossas experiências era opcional.
Sendo introvertida, na época, tinha pavor de falar em público.
Nada mudou, mesmo eu estando aqui, hoje, diante de todos vocês.
E sem qualquer intenção
de falar na frente de mais de mil pessoas nesta conferência,
meu corpo agiu antes que minha mente pudesse pará-lo.
Eu dei um passo a frente e segurei o microfone.
Num mundo que privilegia extrovertidos,
meu passo confiante em direção àquele microfone
foi o primeiro passo do meu desafio do introvertido autoimposto.
Eu segui em frente com meu desafio do introvertido
num esforço para me tornar uma ambivertida funcional,
uma pessoa que incorpora qualidades
tanto de introvertidos quanto de extrovertidos.
Para construir uma personalidade mais harmônica
em nossa sociedade extrovertida,
eu optei por me tornar a líder de um grupo de debates no ensino médio.
No começo, eu me sentia muito desconfortável
liderando discussões pesadas sobre abuso de drogas e álcool,
relacionamentos saudáveis e não-saudáveis e "bullying",
com pessoas que eu mal conhecia.
Mas com o passar do ano, o meu nervosismo diminuiu.
Pela primeira vez, eu não me senti confusa sobre como eu me encaixava.
Eu estava confiante que minha personalidade importava,
e orgulhosa de me considerar uma ambivertida.
De acordo com a minha experiência, ser ambivertido é como ser um balão.
Balões foram feitos para se expandir e chegar à sua capacidade máxima,
mas existe um limite para essa expansão.
E então, com o passar do tempo,
eles começam a murchar e voltam ao seu estado inicial.
Como uma ambivertida que prefere a introversão,
eu luto para expandir meu balão de maneira extrovertida.
De forma a crescer e encontrar equilíbrio em minha vida,
eu me expandi ao máximo que posso.
No entanto, depois de fazer isso,
eu sei que é importante voltar ao estado em que me sinto mais confortável.
E é por isso que, depois dessa palestra,
garanto a você que vou estar enrolada na cama
assistindo a uma série de TV.
Eu expandi o meu balão além do que pensava ser possível
durante o verão do meu segundo ano do ensino médio.
Eu continuei persistindo no meu desafio do introvertido
quando participei de um curso de verão sobre empreendedorismo
em Boston, Massachusetts.
Eu adquiri uma compreensão sobre mim mesma que eu jamais havia tido
e comecei a compartilhar a minha voz de forma mais frequente e confiante.
Eu precisei criar dois planos de negócios durante este programa,
e os apresentei para investidores.
Fui a diretora executiva de ambas as minhas empresas,
e nunca me senti intimidada ou com medo de compartilhar minhas idéias.
Eu estava empolgada com o que havia criado,
e me tornei mais extrovertida com a experiência.
Às vezes, basta encontrar a sua paixão na vida
para se sentir confortável em um mundo extrovertido.
Num mundo barulhento onde eu costumava me manter quieta,
minha voz finalmente importava e eu finalmente era ouvida
Meu desafio do introvertido se provou uma jornada de sucesso,
e hoje me considero uma ambivertida altamente funcional
em situações que não são fáceis para introvertidos.
O equilíbrio que eu encontrei em minha vida foi a ambiversão,
e me vi capaz de interagir num mundo extrovertido
sem nunca deixar de ser eu mesma.
Rosa Parks, pioneira do movimento pelos direitos civis.
Steve Wozniak, inventor do mais famoso modelo computacional.
Bill Gates, gênio da tecnologia.
Sir Isaac Newton, físico de renome mundial.
J. K. Rowling, autora da bem-sucedida série de livros.
Dr. Seuss, um dos mais famosos autores de livros infantis.
Estes introvertidos nos mostram
que líderes não precisam ser sociáveis, extrovertidos ou efusivos para liderar.
Pessoas podem liderar introduzindo coisas de formas não-convencionais.
Como diz Gandhi:
"De uma maneira gentil, você pode agitar o mundo".
Obrigada.
(Aplausos)
Роза Паркс, инициатор движения за гражданские права.
Стив Возняк, изобретатель самой популярной модели компьютера.
Билл Гейтс, технологический гений.
Сэр Исаак Ньютон, прославленный физик.
Джоан Роулинг, автор самого продаваемого книжного сериала.
Доктор Сьюз, один из самых известных детских писателей.
Наш мир не был бы таким же без этих великих интровертов.
Поднимите руки, если вы боитесь публичных выступлений.
Какое счастье, я уж думала, что я одна здесь такая.
В этом выступлении
я хочу рассказать вам о том, как смогла стать достаточно уверенной,
чтобы осмелиться сегодня выйти к вам.
Во втором классе меня часто описывали
как скромную тихоню, которой стоило бы выбраться из своей раковины.
Мне больше нравились раскраски и книги,
чем общение с одноклассниками.
Однажды моя учительница мисс Спаньярд, знавшая о моей застенчивости,
позвонила моим родителям,
чтобы согласовать цвет нашей одежды на следующий день.
Здесь на фотографии мисс Спаньярд и я в тот самый день
в похожих голубых кофточках.
Несмотря на мою застенчивость, я любила немного дурачиться.
Ребёнком у меня всегда были высокие запросы к самой себе,
и я постоянно думала о своём будущем.
Уже с самых ранних лет я хотела пойти по стопам отца.
Я часто спрашивала его: «Пап, а чем ты зарабатываешь на жизнь?»
И он обычно объяснял то, чем на самом деле занимается,
то есть работу с частным имуществом,
понятными маленьким детям словами, говоря, что продаёт людям вещи.
Поэтому долгое время я думала,
что папа зарабатывал на продаже мебели.
(Смех)
И, естественно, я тоже хотела зарабатывать, продавая мебель.
Моя цель быстро изменилась, когда меня стали интересовать камни.
Вплоть до окончания школы я хотела быть археологом.
Одержимость археологией дошла до того,
что я попросила у бабушки полировальный станок для камней,
а однажды на Рождество я заказала металлоискатель.
Я твёрдо верила, что смогу найти золото или ещё что-нибудь ценное,
когда-то закопанное в нашем саду, с помощью этого металлоискателя.
Несмотря на постоянную потребность думать о будущем,
которая так никуда и не делась,
я всегда с большой опаской думала о продвижении к своим целям.
Удастся ли мне, робкой и тихой девочке, заявить о себе,
осуществить свои мечты в таком громкоголосом обществе?
Интроверты предпочитают одиночество и получают от него энергию,
тогда как экстраверты предпочитают общение
и заряжаются энергией от присутствия других людей.
Я считаю свою стеснительность и боязнь общественного неодобрения
признаками полной интровертности.
Однако я никогда не считала, что подхожу совершенно под определение интроверта.
И, повзрослев, я задумалась:
«Где же на самом деле моё место в этом двоичном мире
абсолютных интровертов и абсолютных экстравертов?»
Мне было нелегко определить, к какой из двух сторон себя отнести,
пока я не наткнулась на фразу Карла Юнга,
известного психиатра и основателя аналитической психологии.
Он считал, что не бывает ни чистых экстравертов, ни чистых интровертов.
«Такой человек находился бы в сумасшедшем доме».
Я считала себя интровертом в мире экстравертов
до старших классов школы,
поэтому вела себя соответственно.
В средней школе мне было комфортно находиться в окружении лучших друзей,
но в минуты вынужденного общения с малознакомыми людьми
я напрягалась и ощущала себя неловко.
Как бы я ни любила школу и своих друзей,
моей самой любимой частью дня
было ожидание машины, которая забирала меня домой.
Я стояла с рюкзаком в розовый горошек,
мечтая поскорее оказаться дома, чтобы какое-то время побыть одной.
Размышления о том, как же моя личность вписывается в общество,
изменились, когда я стала учиться в школе-пансионе.
Теперь, когда школа стала моим домом,
я заметила, что моя интровертность стала ещё более выраженной, чем раньше.
После долгого дня общения, уроков и выполнения заданий,
моим первым инстинктом было пойти в свою комнату, чтобы побыть одной.
Но когда я так делала,
то чувствовала, будто упускаю что-то, когда остальные общаются
и лучше узнают друг друга.
Мне не хотелось всё своё время проводить в одиночестве,
при этом всё время общаться мне тоже не хотелось.
Из-за этого я никак не могла понять, кто же я на самом деле.
Ещё со времён Древней Греции,
когда наше демократическое общество нуждалось в публичных речах,
экстравертность считалась идеалом.
Наша культура построена на индивидуализме и принципе громких выступлений.
Мы уделяем очень мало внимания силе творчества,
которое гораздо чаще рождается в одиночестве и размышлениях,
то есть в том, что присуще интровертам.
Этот идеал разрушает тихую устойчивость многих индивидуумов в нашем обществе.
Интроверсию не следует считать обузой,
когда она может приводить к успеху.
Так как мы живём в царстве экстравертов,
я ощущала потребность выйти из зоны комфорта
и сделать из себя экстраверта.
В конце школьного года я участвовала
в конференции по социальной справедливости в Сиэттле, штат Вашингтон.
Всех членов нашей молодёжной группы
пригласили на сцену,
и кто хотел, мог рассказать о своём опыте в данной теме.
Как интроверт в то время я ужасно боялась говорить перед публикой.
И с тех пор ничего не изменилось, хоть я и стою сегодня перед вами.
Тогда же без всякого намерения
выступать перед почти тысячной аудиторией конференции,
моё тело среагировало раньше, чем мозг успел его остановить.
Я сделала шаг вперёд и схватила микрофон.
В мире, награждающем экстравертов,
мой неожиданный шаг к микрофону
стал первым шагом спонтанного вызова своей интровертности.
Я продолжала следовать своему вызову интровертности,
стараясь стать активным амбивертом, —
тем, кто сочетает в себе качества и интровертов, и экстравертов.
Чтобы развиться в более гармоничную личность в нашем экстравертном обществе,
я решила стать лидером коллегиальных обсуждений в группе старших учеников.
Сначала в роли такого лидера мне было очень неудобно
вести сложные обсуждения о наркотиках и алкогольной зависимости,
о здоровых и нездоровых отношениях, о травле других учеников
среди людей, которых я едва знаю.
Но за год моя нервозность ослабла.
Впервые у меня не возникало сомнений в том, что я вписываюсь в общество.
Я была уверена, что мой характер важен,
и с гордостью могла называть себя амбивертом.
Согласно моему опыту, амбиверт напоминает воздушный шарик.
Шарики могут расширяться до своего полного объёма,
но они способны расширяться лишь до определённых пределов.
Обычно со временем
они начинают сдуваться, возвращаясь к своему изначальному состоянию.
Как амбиверт, который предпочитает интровертность,
я старалась растянуть свой шарик в направлении экстраверта.
Ради развития и поиска равновесия в жизни
я растянула себя, насколько хватало сил.
Однако после этого я поняла,
что важно возвращаться в своё комфортное состояние.
Вот почему после конца этого выступления,
можете мне поверить, я заберусь в кровать
и буду оттуда смотреть телевизор.
Я растянула свой шарик сильнее, чем даже могла представить,
во время лета после моего первого года в институте.
Я продолжала бросать вызов своей интровертности,
когда участвовала в летней учебной программе предпринимательства
в Бостоне, штат Массачусетс.
Там я наконец поняла себя так, как никогда раньше,
и начала делиться своими мыслями гораздо чаще и увереннее.
В рамках той программы мне надо было разработать два бизнес-плана,
и я представляла их перед предпринимателями.
Я действовала как финансовый директор в обеих моих компаниях
и ни разу не почувствовала себя зажатой или напуганной, делясь своими идеями.
Я чувствовала увлечённость в том, что создала сама,
и благодаря этому опыту становилась более экстравертной.
Иногда всего-то и нужно — найти в жизни своё истинное увлечение,
чтобы почувствовать себя комфортно в мире экстравертов.
В шумном мире, где я привыкла сидеть тихонько в уголке,
мой голос всё же зазвучал и в итоге был услышан.
Мой вызов интровертности доказал свою успешность,
и теперь я считаю себя весьма активно действующим амбивертом
в непростых для интровертов ситуациях.
Я нашла в своей жизни баланс, как становиться амбивертом
и быть способной общаться в мире экстравертов,
в то же время оставаясь собой.
Роза Паркс, инициатор движения за гражданские права.
Стив Возняк, изобретатель самой популярной модели компьютера.
Билл Гейтс, технологический гений.
Сэр Исаак Ньютон, прославленный физик.
Джоан Роулинг, автор самого продаваемого книжного сериала.
Доктор Сьюз, один из самых известных детских писателей.
Эти интроверты показывают нам,
что для лидерства не нужно быть общительными активными экстравертами.
Для этого достаточно представлять новые идеи неординарными способами.
Как в знаменитой фразе Ганди:
«Даже мягко ты можешь встряхнуть мир».
Спасибо.
(Аплодисменты) (Одобрительные возгласы)
Роза Паркс -- ініціаторка руху за права людини.
Стів Возняк -- винахідник найпопулярнішої моделі комп'ютера.
Білл Ґейтс -- технологічний геній.
Сер Ісаак Ньютон -- всесвітньо відомий фізик.
Дж. К. Роулінґ -- авторка серії бестселера.
Доктор Сьюз -- один з найвидатніших дитячих авторів.
Наш світ був би іншим без цих лідерів-інтровертів.
Підніміть руку, якщо ви боїтесь виступати перед публікою.
Дякувати Богу. Я думала, що буду єдина така.
Протягом свого виступу
я буду розповідати вам про те, як я здобула достатньо впевненості,
аби мати відвагу стояти сьогодні тут перед вами.
В другому класі мене часто згадували
як сором'язливу, тиху дівчинку, яка ще має вилізти зі своєї шкаралупи.
Я більше любила розмальовки і книжки,
ніж спілкування з однокласниками.
Одного дня моя вчителька, міс Спеньярд, яка завжди помічала мою сором'язливість,
подзвонила моїм батькам,
щоб домовитись про наше з нею вбрання на наступний день у школі.
Це фото з того дня, коли ми з міс Спеньярд
одягнули однакові блакитні светри.
Попри сором'язливість я завжди була дещо ексцентричною.
В дитинстві у мене були неабиякі прагнення,
і я постійно думала про своє майбутнє.
Ще малою я хотіла йти слідами тата.
Я питала в нього: "Тату, яка в тебе робота?"
І він пояснював своє заняття --
роботу з приватними інвестиціями --
простими словами, говорячи, що він продає людям деякі речі.
Тому досить довго я думала,
що мій тато продає меблі.
(Сміх)
І звісно я теж хотіла продавати меблі.
Моя мета швидко змінилась, бо я зацікавилась різновидами каміння.
Я хотіла стати археологом аж до закінчення середньої школи.
Моє настирливе захоплення археологією довело до того,
що я попросила бабусю подарувати мені на Різдво полірувальний апарат
і металодетектор.
Я щиро вірила, що знайду якесь золото чи іншу дорогоцінну річ,
закопану в нашому дворі, за допомогою того металодетектора.
Хоч я й не переставала думати про майбутнє,
що, власне, анітрохи не змінилось,
та завжди переживала, чи зможу досягти своїх цілей.
Як я -- сором'язлива, тиха дівчинка -- можу зробити так, щоб мій голос почули
і йти за своїми мріями у такому галасливому суспільстві?
Інтроверти надають перевагу самотності і відновлюють енергію, будучи наодинці,
тоді як екстраверти люблять соціальну активність
і отримують енергію, коли їх оточують інші люди.
Я пов'язую цю сором'язливість і страх перед суспільним осудом
із тим, що я повністю інтроверт.
Та мені завжди здавалось, що я не зовсім підходжу під визначення "інтроверт".
Тож вирісши, я замислилась:
"Яке місце займає мій характер у системі двох типів --
цілковитого інтроверта й цілковитого екстраверта?"
Я трохи переймалась тим, до якого типу належу,
поки не натрапила на цитату Карла Юнга,
впливового психіатра і основоположника аналітичної психології.
Він висловив думку, що немає такого поняття
як абсолютний екстраверт чи абсолютний інтроверт.
"Така людина була б божевільною".
Я була переконана, що я -- інтроверт у світі екстравертів
до старшої школи.
Тож і поводилась відповідно.
В середній школі мені було дуже комфортно у компанії близьких друзів,
та як тільки мені доводилось спілкуватись з людьми не з мого кола,
я насторожувалась і почувалась дивною і незграбною.
Хоч якою сильною була моя любов до школи і друзів,
найулюбленішою порою дня був момент,
коли я чекала, доки мене заберуть зі школи,
стоячи біля свого рожевого в горошок наплічника,
бо ж тоді я могла повернутись додому і побути певний час на самоті.
Мій погляд на те, як мій характер функціонує в соціумі, змінився,
коли я вступила в школу-інтернат.
Оскільки тепер моя школа була водночас і домівкою,
я стала помічати свою інтроверсію значно більше,
ніж коли-небудь у середній школі.
Після довгого дня спілкування, відвідування занять і праці
моїм найпершим інстинктом було піднятись до своєї кімнати, щоб побути сам на сам.
Та коли я так поводилась,
то відчувала, ніби щось втрачаю, поки інші спілкуються
і знайомляться одне з одним,
проте я ніколи не була цілком задоволена, проводячи увесь час наодинці,
як і постійно будучи в компанії.
Тому не могла до кінця зрозуміти, якою ж я є.
Ще з часів Стародавньої Греції,
коли виступи перед публікою були звичними для демократичного суспільства,
екстравертний тип характеру був ідеалом.
В основі нашої культури -- індивідуалізм і принцип публічного висловлення.
Ми приділяємо дуже мало уваги творчому потенціалу,
який найчастіше потребує усамітнення та роздумів --
поведінки, характерної для інтровертів.
Цей ідеал підриває непомітну стійкість, що є у багатьох членів нашого суспільства.
Інтроверсію не слід сприймати як тягар,
оскільки вона може привести до успіху.
Через те, що ми живемо згідно цього ідеалу,
я була змушена вийти із зони комфорту
і теж поводитись, як екстраверт.
Наприкінці другого класу старшої школи
я відвідала конференцію на тему соціальної справедливості
в Сіетлі, штат Вашингтон.
Як члени молодіжної групи на цій конференції
ми повинні були вийти разом на сцену,
але говорити про свій досвід було необов'язково.
Як інтроверт я тоді жахливо боялась публічного виступу.
Нічого й не змінилось, хоч сьогодні я стою перед вами.
Я не мала жодного наміру говорити
десь перед 1000 учасників тієї конференції,
проте моє тіло почало діяти до того, як розум встиг його зупинити.
Я ступила крок вперед і взяла до рук мікрофон.
У світі, де цінують екстравертів,
мій впевнений крок до того мікрофона
був першим кроком у моєму власному випробуванні для інтроверта.
Я продовжила проходити своє випробування,
намагаючись стати гнучким амбівертом --
людиною, яка поєднує риси інтроверта та екстраверта.
Аби розвинути більш гармонійний характер у нашому екстравертному соціумі,
я вирішила очолити учнівське обговорення у старшій школі.
У ролі ведучої цього обговорення мені спочатку було дуже некомфортно
проводити серйозні дискусії на тему алкогольної та наркозалежності,
здорових чи нездорових стосунків та цькування серед школярів
з людьми, яких я майже не знала.
Та протягом навчального року моє напруження ослабло.
Уперше я чітко зрозуміла свою роль у соціумі.
Я була впевнена у тому, що я важлива,
і з гордістю називала себе амбівертом.
Я зауважила, що бути амбівертом -- це ніби бути повітряною кулькою.
Повітряні кульки розтягуються до максимальної величини,
проте не можуть розтягнутись далі.
Пізніше, з часом
вони починаюсь пропускати повітря і повертатися до попереднього стану.
Як амбіверт, все ж схильний до інтроверсії,
я намагаюсь розтягнути свою кульку, щоб бути екстравертом.
Для того, щоб рости і знайти рівновагу,
я розтягую себе настільки, наскільки можу.
Та, роблячи це,
я знаю, що важливо повернутись до стану, в якому мені комфортно.
Саме тому після цієї промови,
можу гарантувати, що я скручусь калачиком на ліжку,
дивлячись телевізор.
Я розтягнула свою кульку більше, ніж мені здавалось можливим,
влітку після третього класу старшої школи.
Я знову взялась за своє випробування,
навчаючись на літній програмі для підприємців
у Бостоні, штат Массачусетс.
Я відкрила себе ширше, ніж коли-небудь до того,
і почала ділитись своїми ідеями частіше і впевненіше.
Під час цієї програми мені потрібно було скласти два бізнес-плани,
і я презентувала їх перед інвесторами.
Я виконувала функцію виконавчого директора в обох своїх компаніях
і зовсім не відчувала страху або тиску, висловлюючи свої ідеї.
Я захоплювалась тим, що створила,
і стала більше подібною на екстраверта, переживаючи цей досвід.
Інколи все, що потрібно, -- це знайти своє захоплення в житті,
аби почуватись комфортно у світі екстравертів.
В галасливому світі, де я раніше була тихою,
мій голос нарешті став потрібним і його почули.
Моє "випробування для інтроверта" виявилось успішною подорожжю,
і тепер я вважаю себе досить гнучким амбівертом
у тих ситуаціях, які є складними для інтровертів.
Рівновага, яку я віднайшла, -- це бути амбівертом,
і я змогла налагодити контакт у світі екстравертів,
при цьому залишаючись собою.
Роза Паркс -- ініціаторка руху за права людини.
Стів Возняк -- винахідник найпопулярнішої моделі комп'ютера.
Білл Ґейтс -- технологічний геній.
Сер Ісаак Ньютон -- всесвітньо відомий фізик.
Дж. К. Роулінґ -- авторка серії бестселера.
Доктор Сьюз -- один з найвидатніших дитячих авторів.
Ці інтроверти показують нам,
що лідери не мусять любити компанію, бути екстравертами чи балакунами,
щоб вести інших.
Можна вести, показуючи звичні речі з незвичного ракурсу.
Усім відомо, як сказав Ґанді:
"Ви можете сколихнути світ тихо".
Дякую.
(Оплески)