Vara asta eram pe drum într-o lungă călătorie
și ascultam cu mare plăcere
povestirile lui Isabel Wilkerson din „Căldura altor meleaguri”.
E o carte despre 6 milioane de negri
care au fugit din sudul SUA între 1915 și 1970
ca să scape de atîta brutalitate
și să-și caute o viață mai bună în statele din nord.
E plină de povestiri despre tenacitatea și inteligența negrilor.
Mi-era însă și foarte greu să aud relatări
despre atîtea orori, atîta umilință și atîta înjosire.
Mai ales mi-era greu să aud despre bătăi și arderi
și despre linșarea negrilor.
Atunci mi-am zis: „E cam prea mult.
Vreau să fac o pauză. Hai să dau drumul la radio.”
Am pornit radioul și poftim:
Ferguson, Missouri,
Michael Brown,
un tînăr negru de 18 ani,
neînarmat, împușcat de un polițist alb, doborît la pămînt, mort,
a curs sîngele din el patru ore,
în timp ce bunica lui, copiii mici și vecinii lui se uitau îngroziți.
Și-mi zic:
„Nu se mai termină!”
Violența asta, brutalitatea asta împotriva negrilor,
aceeași, secole de-a rîndul.
E aceeași poveste, doar numele sînt altele.
Putea să fie Amadou Diallo.
Putea să fie Sean Bell.
Putea să fie Oscar Grant.
Putea să fie Trayvon Martin.
Violența asta, brutalitatea asta
face deja parte din psihicul nostru național.
Face parte din istoria noastră colectivă.
Ce ne facem?
Știți partea din noi care încă ne face să trecem pe trotuarul celălalt,
să ne încuiem ușile,
să ne ținem strîns poșetele
cînd vedem tineri negri?
Da, partea aia.
Sigur, nu împușcăm lumea pe stradă,
dar vreau să spun că aceleași stereotipuri și prejudecăți
care duc la aceste întîmplări tragice
se găsesc și în noi.
Am fost crescuți cu ele.
Am convingerea că putem opri incidentele de acest fel,
acești Fergusoni,
dacă ne uităm în sufletul nostru și acceptăm să ne schimbăm.
Vreau să vă fac un apel la acțiune.
Sînt trei lucruri la care vreau să ne gîndim astăzi
așa încît ce-a fost la Ferguson să nu se mai întîmple niciodată,
trei lucruri care cred că ne vor ajuta
să ne corectăm atitudinea față de negrii tineri,
trei lucruri care sper nu doar că-i vor proteja,
ci vor crea o societate deschisă, care să le priască și lor.
Vă puteți închipui?
Vă puteți închipui o Americă în care negrii tineri să fie incluși
și considerați ca parte a viitorului ei, care le oferă acea deschidere
și acea indulgență pe care le-o oferim celor dragi?
Cu cît ne va fi mai bună viața? Cu cît ne va fi mai bună țara?
Voi începe cu numărul 1.
Trebuie să admitem adevărul.
Nu ne trebuie...
Să nu mai încercăm să fim oameni buni.
Avem nevoie de oameni adevărați.
Mă ocup mult cu diversitatea și vine lumea la mine la începutul lecției
și-mi spune: „Doamnă «Diversitate», ne pare așa bine că ați venit,
(Rîsete)
dar noi nu avem nici fir de prejudecată în noi.”
Iar eu îmi zic: „Oare?
Că eu fac asta zi de zi și știu cîte prejudecăți am eu însămi.”
Să vedeți: nu demult eram în avion
și aud vocea pilotului — o femeie — în difuzoare.
M-am bucurat enorm, eram așa încîntată.
Îmi zic: „Excelent, noi femeile sîntem grozave!
Acum sîntem și în stratosferă!”
Superb, dar apoi încep turbulențele și zguduiturile
și m-am gîndit:
„Sper că știe să piloteze.”
(Rîsete)
Ca să vedeți.
Nici nu știam că am prejudecata asta pînă n-am mers iar cu avionul.
De obicei pilotul e bărbat și sînt adesea zgîlțîieli,
dar am întotdeauna încredere într-un pilot bărbat.
Pilotul e bun.
Iată care e problema.
Dacă mă întrebi explicit, îți spun:
„Femeie pilot? Superb!”
În schimb cînd mi se face frică, cînd sînt mici probleme și riscuri,
se pare că înclin spre o prejudecată pe care nici nu știam c-o am.
Știți, avioane în viteză pe cer? Vreau un bărbat.
Asta e prima mea opțiune.
Bărbații sînt prima mea opțiune.
Care e a voastră?
În cine aveți încredere?
De cine vă e frică?
De cine vă simțiți legați automat?
De cine fugiți?
Vă voi spune ce știm.
Testul de asociere implicită măsoară prejudecățile subconștiente.
Vi-l puteți face pe internet; 5 milioane de oameni și l-au făcut.
Se pare că prima opțiune e albul, ne plac albii.
Preferăm albii. Ce înseamnă asta?
Cînd ni se prezintă imagini cu bărbați albi și negri
reușim să asociem mai rapid
poza unui alb cu un cuvînt pozitiv
decît cînd încercăm să asociem
pozitivul cu fața unui negru.
Și invers: cînd vedem o față neagră
ne e mai ușor să cuplăm negrul cu negativul
decît albul cu negativul.
70% din albii care și-au făcut testul preferă albii.
50% din negrii care și-au făcut testul preferă albii.
S-ar zice că eram toți afară cînd a plouat cu prejudecăți.
Ce ne facem cu aceste asocieri automate din creier?
Probabil că acum vă gîndiți cam așa:
„Uite ce-o să fac, îmi propun să-mi pese și mai puțin de culoare.
Așa mă angajez să fac.”
Dar eu vă zic că mai bine nu.
Mai mult decît atît nu putem face pentru a schimba lucrurile
încercînd să ignorăm culoarea.
Problema nu e că vedem culoarea, ci ce facem după ce o vedem.
E un ideal fals!
Tot făcîndu-ne de zor că nu vedem,
pierdem din vedere în cîte feluri schimbă diferența de rasă
potențialul oamenilor, împiedicîndu-i să prospere
și uneori provocîndu-le moartea prea timpurie.
Iar cercetătorii asta ne spun:
nici vorbă, nici nu vă gîndiți să ignorați culoarea.
Dimpotrivă, ce ne sugerează ei
e să ne uităm bine la negrii extraordinari.
(Rîsete)
Să ne uităm drept în ochii lor și să-i ținem minte,
pentru că uitîndu-ne la oameni extraordinari care sînt negri
începem să disociem
asocierea automată din creierul nostru.
De ce credeți că vă arăt bărbații aceștia negri minunați pe ecran?
Sînt așa mulți că a trebuit să mai tai din ei.
Uite care e treaba:
încerc să vă readuc la zero asocierile automate legate de bărbații negri.
Încerc să vă reamintesc
că negrii tineri cresc și devin niște ființe umane extraordinare
care ne-au schimbat viața, ne-au făcut-o mai bună.
Uite cum stau lucrurile.
E o altă posibilitate științifică,
prin care ni se schimbă temporar presupunerile automate.
Știm totuși
că dacă iei o persoană albă detestabilă pe care o cunoști
și o pui alături de o persoană de culoare, un negru care e nemaipomenit,
asta ne poate ajuta uneori să facem disocierea aceasta.
De exemplu, criminalul Jeffrey Dahmer și secretarul de stat Colin Powell.
Holbați-vă bine la ei, da? (Rîsete)
Așa se întîmplă. Căutați-vă prejudecățile.
Vă rog eu frumos, acceptați realitatea și căutați informații
care să vă infirme vechile stereotipuri, să arate că sînt greșite.
Bun, asta a fost prima. Acum a doua.
Vreau să vă spun să vă apropiați de tinerii negri în loc să vă îndepărtați.
Nu e deloc foarte greu,
dar e unul din acele lucruri
care trebuie făcute conștient și intenționat.
Eram undeva pe lîngă Wall Street acum cîțiva ani
cu o colegă de-a mea, un om absolut minunat,
e și ea tot cu diversitatea și e femeie de culoare, din Coreea.
Și eram în oraș, noaptea tîrziu, ne uitam încotro s-o luăm, că ne rătăciserăm.
Și văd pe cineva pe celălalt trotuar și mă gîndesc: „Mișto, uite un negru!”
Eu mă îndreptam spre el, fără măcar să mă gîndesc,
iar colega zice: „Hmm, nu prea știu ce să spun...”
Bărbatul de peste drum era un tip negru.
Eu cred că bărbații negri în general cunosc drumul.
Nu știu exact de ce, dar așa cred eu.
Îmi spune apoi colega: „Tu ziceai «Ura, un negru!»,
iar eu ziceam «Vai, un negru!»”, în partea ailaltă.
Aceeași treabă, același tip, aceleași haine,
aceeași oră, aceeași stradă.
Altă reacție. Și zice: „Mă simt groaznic!
Dau consultații de diversitate și fac faza cu negrul!
Sînt femeie de culoare. O, Doamne!”
Îi zic: „Știi ceva? Te rog frumos. Calmează-te cu chestia asta.”
Păi nu? Gîndiți-vă de cîtă vreme am eu de-a face cu negrii.
(Rîsete)
Taică-meu e negru. Înțelegeți?
Am un fiu negru de 1 metru 95. Am fost măritată cu un negru.
Relația mea cu negrii e așa lată și așa lungă
că mă prind imediat ce fel de tip e un negru.
Iar ăsta era genul meu de negru.
Ne-a spus: „Da, domnițele mele, știu încotro s-o luați. Vă duc eu.”
Prejudecățile sînt povești pe care le scornim despre oameni
înainte de a-i cunoaște cu adevărat.
Dar cum facem să-i cunoaștem
dacă ni s-a spus să-i ocolim și să ne temem de ei?
Așa că sfatul meu e să ieșiți din zona de confort.
Nu vă cer să vă asumați riscuri nebunești.
Tot ce spun e să faceți inventarul.
Extindeți-vă cercul social și profesional.
Cine e în cercul tău?
Cine lipsește?
Cîte relații autentice
ai cu negrii tineri, bărbați sau femei?
Sau cu alți oameni foarte diferiți de tine,
cu alt stil de viață, ca să zic așa?
Și știi de ce? Uită-te în jurul tău.
Poate la serviciu, în clasa ta, în lăcașul tău de cult, undeva,
s-ar putea să fie un tînăr negru.
Fii drăguț, salută-l.
Caută profunzimea, apropierea, intensitatea.
Construiește acele relații, acele prietenii
care te vor ajuta să vezi persoana în întregul ei
și să te împotrivești stereotipurilor.
Știu că unii încercați, pentru că am în special prieteni albi care spun:
„Nici nu-ți închipui ce stîngaci sînt.
Nu cred că mi se potrivește metoda.
Sigur n-o să reușesc.”
Da, așa o fi, dar aici nu perfecțiunea contează, ci conexiunea.
Și în plus pînă să ajungi să-ți placă, mai întîi o să-ți displacă.
Trebuie să încerci.
Iar vouă, negrilor tineri, vă spun
că dacă vă iese cineva în cale, sincer și autentic, primiți oferta.
Nu toată lumea vă vrea răul.
Porniți în căutarea oamenilor care vă văd omenia.
Veți găsi empatie și compasiune
în relațiile cu oameni diferiți de voi.
Se întîmplă ceva impresionant și superb:
vă veți da seama că voi și ei sînteți totuna,
că ei fac parte din voi,
că sînt în familia voastră.
Și atunci nu vom mai fi doar spectatori,
ci devenim participanți, devenim susținători,
devenim aliați.
Așa că ieșiți din zona de confort într-un loc mai mare, mai luminos,
pentru că numai așa vom face să nu se mai repete ce-a fost la Ferguson.
Așa vom crea o comunitate
în care toți, și mai ales tinerii negri, să putem prospera.
Iar ultimul lucru e mai greu,
știu asta, și totuși o să vi-l spun.
Cînd vedem o neregulă, trebuie să găsim curajul de a lua atitudine,
chiar și față de care ne sînt dragi.
Sîntem în preajma sărbătorilor și va veni vremea
cînd vom sta la masă și ne vom simți bine,
în orice caz, mulți sărbătorim.
Ascultați ce se spune la masă.
Atunci spuneți, de exemplu:
„Bunica e intolerantă!”
(Rîsete)
„Unchiul Joe e rasist!”
Sigur, ținem la bunica și ținem la unchiul Joe, da.
Știm că sînt oameni „cumsecade”.
Dar ce spun ei nu e bine.
Și trebuie să fim în stare să spunem ceva, pentru că știți cine mai e la masă?
Copiii sînt la masă.
Ne mirăm de ce nu dispar prejudecățile, ci se transmit din generație în generație?
E din cauză că nu spunem nimic.
Trebuie să fim în stare să spunem: „Bunico, acum nu mai jignim lumea așa.”
„Unchiule Joe, nu-i adevărat că a meritat.
Nimeni nu merită așa ceva.”
Trebuie să fim în stare
să nu ne mai protejăm copiii de urîțenia rasismului,
pentru că părinții negri nu-și permit luxul ăsta,
mai ales cei care au băieți.
Trebuie să-i luăm pe copiii noștri dragi, viitorul nostru,
și să le spunem
că avem o țară minunată, cu idealuri incredibile.
Am muncit din răsputeri și am progresat întrucîtva,
dar n-am terminat.
Încă mai purtăm ideile astea vechi
despre cine e superior
și ajungem să le întipărim în instituțiile noastre,
în societate și în noile generații.
Iar asta duce la deznădejde,
la inegalități și la o distrugătoare subestimare a negrilor tineri.
Încă ne e greu — așa să le spuneți — să vedem atît culoarea
cît și caracterul negrilor tineri,
dar că așteptați de la ei
să fie printre forțele care aduc schimbarea în această societate,
care vor lupta împotriva nedreptății și care vor fi gata, înainte de orice,
să construiască o societate în care
negrii tineri să fie văzuți la adevărata lor valoare.
Atîția negri minunați,
printre cei mai minunați oameni de stat din cîți au trăit vreodată,
militari curajoși,
muncitori extraordinari și harnici.
Printre ei sînt oratori influenți,
sînt oameni de știință, artiști și scriitori incredibili,
sînt comici plini de energie,
sînt bunici ocrotitori,
fii iubitori,
sînt tați energici,
sînt tineri cu propriile lor vise.
Mulțumesc.
(Aplauze)