Svake godine, desetine hiljada ljudi širom sveta ima operacije na mozgu
bez ijednog reza, ne koristi se skalpel,
niti operacioni sto, a pacijent ne gubi krv.
Umesto toga, ova procedura sprovodi se u zaštićenoj prostoriji
uz pomoć velike mašine koja emituje nevidljive snopove svetlosti
uperene u tačnu metu unutar mozga.
Ovo lečenje se zove stereotaksična radiohirurgija,
a ti snopovi svetlosti su zraci radijacije.
Njihov zadatak je da unište tumore tako što postepeno čiste maligne ćelije.
Za pacijente, proces počinje CT skeniranjem,
nizom rendgentskih snimaka koji prave trodimenzionalu mapu glave.
Ovo otkriva preciznu lokaciju, veličinu i oblik tumora unutar glave.
Rendgetski snimci takođe pomažu u izračunavanju jedinica Haunsfilda,
koje pokazuju gustinu različitih tkiva.
Ovo pruža informacije o tome kako će se radijacija proširiti u mozgu
kako bi bolje optimizovala svoje efekte.
Doktori takođe koriste i magnetnu rezonancu ili MR,
koja proizvodi kvalitetnije slike mekih tkiva,
da im pomogne oko boljeg ocrtavanja oblika i lokacije tumora.
Mapiranje njegove tačne pozicije i veličine je presudno
zbog visokih doza radijacije potrebnih za lečenje tumora.
Radiohirurgija zavisi od upotrebe više zrakova.
Individualno, svaki za sebe dovodi malu dozu radijacije.
Ali, baš kao što se reflektori susreću u istoj tački
da stvore svetlo mesto na pozornici, kada se ujedine,
zraci radijacije zajedno proizvode dovoljno snage da unište tumore.
Pored toga što omogućava doktorima da ciljaju tumore u mozgu
dok je za to vreme okolno zdravo tkivo relativno neoštećeno,
korišćenje više zrakova daje doktorima fleksibilnost.
Mogu da optimizuju najbolje uglove i putanje kroz tkivo mozga
kako bi došli do cilja i prilagodili jačinu svakog zraka
po potrebi.
Ovo pomaže u spašavanju važnih struktura unutar mozga.
Nego, šta tačno ovaj genijalni pristup radi tumorima?
Kada se nekoliko zrakova radijacije ukrsti kako bi napali masu kancerogenih ćelija,
njihova zajednička snaga u suštini seče DNK ćelije,
uzrokujući rasparčavanje u strukturi ćelija.
Tokom vremena, ovaj proces postepeno prelazi u uništavanje celog tumora.
Indirektno, zraci takođe oštećuju oblast koja neposredno okružuje DNK,
stvarajući nestabilne čestice koje se zovu slobodni radikali.
Ovo proizvodi opasnu mikrookolinu
koja je negostoljubiva prema tumoru,
kao i prema nekim zdravim ćelijama koje su u neposrednoj blizini.
Rizik od nanošenja štete nekancerogenim tkivima je smanjen
tako što se pokrivenost snopa radijacije
zadržava što je bliže moguće tačnom obliku tumora.
Jednom kada tretman radiohirurgije uništi ćelije raka,
mehanizam prirodnog čišćenja tela počinje sa radom.
Imuni sistem ubrzano skuplja ljuske mrtvih ćelija
kako bi ih izbacio van tela, dok se druge ćelije transformišu u ožiljke.
Uprkos inovacijama, radiohirurgija nije uvek glavni izbor
za lečenje svih karcinoma mozga.
Za početak, obično je rezervisana za manje tumore.
Radijacija ima i kumulativni efekat, što znači da doze dobijene ranije
mogu da se preklope sa onim koje su dobijene kasnije.
Tako da pacijenti sa rekurentnim tumorima
mogu da imaju ograničenja za buduće lečenje radiohirurgijom.
Nego, ovi nedostaci se odmeravaju sa nekim mnogo većim benefitima.
Za nekoliko tipova tumora mozga, radiohirurška operacija
može biti uspešna isto koliko i tradicionalna operacija
u uništavanju kancerogenih ćelija.
Kod tumora koji se zovu meningeomi, utvrđeno je da je recidiv jednak ili niži
kada se pacijent podvrgne radiohirurškoj operaciji.
U poređenju sa tradicionalnom operacijom,
koja je često bolno iskustvo sa dugim periodom oporavka,
radiohirurgija je uglavnom bezbolna,
i često zahteva malo ili nimalo vremena za oporavak.
Tumori mozga nisu jedina meta za ovaj tip lečenja,
ovaj koncept se koristi za tumore pluća, jetre i gušterače.
U međuvremenu, doktori eksperimentišu koristeći ga za lečenje oboljenja,
kao što je Parkinsonova bolest, epilepsija i opsesivno kompulsivni poremećaj.
Bol kada se ustanovi rak može biti razarajuć,
ali poboljšanja u ovim neinvazivnim procedurama
popločavaju put ka nežnijem lečenju.