Pe 27 mai 1941, cuirasatul german Bismarck s-a scufundat într-un schimb de focuri,
lăsând în viață doar 118 din cei 2.200 de membri ai echipajului.
Dar când un distrugător britanic a venit ca să preia prizonierii
au găsit un supraviețuitor neașteptat -
o pisică alb cu negru care se agăța de o scândură plutitoare.
În următoarele luni, pisica a vânat șobolani și a ridicat moralul britanic -
până când o torpilă a spulberat carena și a scufundat nava.
Dar, în mod surprinzător, pisica nu.
Poreclit Sam cel de Nescufundat,
a mers în Gibraltar cu echipajul salvat
și a slujit ca pisică de navă pe încă trei vase -
dintre care una s-a scufundat - înainte să se retragă la Belfast Home.
Mulți poate nu cred că pisicile sunt potrivite ca marinari
sau însoțitoare cooperante de orice fel.
Dar pisicile muncesc alături de oameni de mii de ani -
ajutându-ne la fel de des cât le ajutăm noi.
Cum au trecut aceste creaturi solitare de la prădătoare la ofițeri navali,
la partenere de canapea?
Domesticirea pisicilor moderne
poate fi plasată în urmă cu peste 10.000 de ani în Semiluna Fertilă,
la începutul Erei Neolitice.
Oamenii învățau să modifice natura după voia lor,
producând mai multe alimente decât puteau mânca fermierii.
Acești fermieri neolitici și-au depozitat cerealele în gropi și silozuri de lut.
Dar aceste depozite de mâncare au atras hoarde de rozătoare,
precum și pe prădătorul lor, Felis silvestris lybica -
pisica sălbatică găsită în Nordul Africii și Sud-Vestul Asiei.
Aceste pisici erau vânători rapizi, fioroși și carnivori.
Erau remarcabil de asemănătoare ca mărime și aspect cu pisicile domestice de astăzi.
Principala diferență fiind aceea că pisicile antice erau mai puternice,
aveau blana dungată și nu erau atât de prietenoase cu alte pisici și oameni.
Abundența prăzii în grânele infestate de rozătoare
a atras aceste animale solitare.
Cum pisicile sălbatice au învățat să tolereze prezența umană
și a altor pisici în timpul mesei,
credem că și fermierii au tolerat pisicile pentru combaterea dăunătorilor.
Relația a fost atât de benefică încât pisicile au migrat cu fermierii neolitici
din Anatolia în Europa și în Mediterană.
Șobolanii erau o adevărată năpastă pe mări și oceane.
Mâncau proviziile și rodeau frânghiile,
așa că pisicile deveniseră demult tovarăși esențiali de navigație.
În momentul în care pisicile anatoliene călătoare au început să navigheze,
egiptenii și-au domesticit propriile pisici locale.
Venerate pentru abilitatea de a prinde șerpi veninoși, păsări și șobolani,
pisicile domestice au devenit importante pentru cultura religioasă egipteană.
Au câștigat imortalitate în fresce, hieroglife, statui, și chiar și morminte,
fiind mumificate alături de stăpânul lor.
Pisicile egiptene au navigat Nilul,
ținând în frâu șerpii otrăvitori de râu.
Și după ce au trecut la nave mai mari,
au început migrarea din port în port.
În timpul Imperiului Roman, corăbiile călătoreau între India și Egipt,
purtând genealogia pisicii sălbatice din centrul Asiei, F.s. Ornata.
Secole mai târziu, în Evul Mediu, pisicile egiptene călătoreau până la Marea Baltică
pe corăbiile navigatorilor vikingi.
Pisici sălbatice din Orientul Apropiat cât și din Africa de Nord
- probabil îmblânzite pe atunci- au continuat călătoria în întreaga Europă,
pornind în cele din urmă spre Australia și America.
Astăzi, majoritatea pisicilor au originea
fie din Orientul Apropiat, fie din linia egipteană a F.s. lybica.
Dar o analiză atentă a genomului și a dungilor pisicilor moderne
ne spune că, spre deosebire de câini,
care au trecut prin secole de reproducere selectivă,
pisicile moderne sunt genetic asemănătoare cu pisicile antice.
Și în afară de a le face mai sociale și docile,
am făcut puțin pentru a le schimba comportamentele naturale.
Altfel spus, acestea sunt cam cum au fost mereu: animale sălbatice.
Vânătoare feroce. Creaturi ce nu ne percep drept stăpânii lor.
Și dată fiind lunga istorie împreună, s-ar putea să nu se înșele.