Moj sin je rođen u siječnju 2020. nedugo prije pariškog lockdowna.
Nikada ga nije bilo strah ljudi u maskama,
jer to je jedino što zna.
Moja trogodišnja kći zna reći "gel hydro-alcoolique".
To je francuska riječ za hidroalkoholni gel.
Ona to zapravo bolje izgovara od mene.
Ali nitko ne želi nositi masku
ili prati ruke dezinfekcijskim sredstvom svakih 20 sekunda.
Zbog toga svi očajnički priželjkujemo da R & D nađu rješenje: cjepivo.
Zanimljivo je što u našim mislima
nastojimo razmišljati o pronalasku cjepiva kao da je Sveti Gral.
Ali ima nekoliko prečaca koje bih rado razjasnila.
Nisam liječnica, samo sam savjetnica.
Moji klijenti fokusirani su na zdravstvo,
farmaceutske kompanije, dobavljači, globalne zdravstvene institucije
i oni su me educirali.
Trebamo naći sredstva za borbu protiv COVID-a,
i trebamo ih učiniti svima dostupnima.
Prvo, jedno cjepivo nas neće izvući iz ove situacije.
Treba nam arsenal sredstava i pomagala.
Trebamo cjepiva, trebamo terapije, trebamo dijagnostičare
kako bismo spriječili, identificirali i liječili COVID slučajeve
u raznovrsnim populacijama.
Drugo, ne radi se samo o pronalasku cjepiva.
Što će se dogoditi kada klinička istraživanja
dokažu da je sredstvo učinkovito?
Mislite li da ćemo svi trčati u ljekarnu,
dobiti proizvod, skinuti maske
i vratiti se ponovno francuskom ljubljenju?
Ne.
Pronalazak učinkovitog sredstva samo je jedan korak u ovoj velikoj borbi,
jer postoji razlika između postojanja proizvoda
i dostupnosti tog proizvoda.
I sada mislite:
,,Oh -- time misli da će druge zemlje trebati čekati."
Ali, ne, to nije moja poanta.
Ne samo da će drugi trebati čekati,
nego će bilo tko od nas također trebati čekati.
Poučna stvar kod COVID-a je ta
da zbog svoje brzine i magnitude širenja,
nas sve izlaže jednakim izazovima,
izazovima na koje nismo navikli.
Sjećate li se kada je Kina išla u lockdown?
Jeste li razmišljali da ćete i vi biti u istoj situaciji
nekoliko tjedana kasnije?
Ja zasigurno nisam.
Sagledajmo teoretski dio pronalaska cjepiva.
U tom slučaju, sljedeći izazov dostupnosti cjepiva
biti će zaliha.
Trenutna pretpostavka globalnog društva je
da do kraja 2021. --
to jest više od godinu dana nakon otkrića cjepiva --
imali bismo dovoljno doza za pokriti jednu do dvije milijarde
od osam milijardi ljudi na planeti.
Dakle, tko će morati čekati?
Kako razmišljati o dostupnosti kada je zaliha premala?
Scenarij broj jedan:
prepustimo tržišnim snagama da se bore,
i onaj tko će moći ponuditi najvišu cijenu
ili biti najbrži u pregovaranju
prvi će dobiti pristup cjepivu.
Nije pravedno nimalo,
ali je vrlo moguć scenarij.
Scenarij broj dva:
Svi bismo se mogli složiti, na osnovi javnog zdravstvenog razuma,
tko će prvi dobiti cjepivo.
Recimo da se slažemo da bi ga zdravstveni djelatnici dobili prvi,
zatim starije osobe,
a tada ostalo stanovništvo.
Dopustite da budem malo provokativna.
Scenarij broj tri:
države koje su demonstrirale da mogu dobro podnijeti pandemiju
prve bi dobile pristup cjepivu.
To je malo ekstrapolirano,
no nije znanstvena fantastika.
U prošlosti, kada je zaliha visoko kvalitetnog lijeka za tuberkulozu bila oskudna,
specijalni komitet bio je osnovan
kako bi odlučili koje države su imale zdravstvene sustave dovoljno jake
da osiguraju pravilnu raspodjelu lijeka
i da će pacijenti pratiti svoje planove liječenja.
Te odabrane države prve su dobile pristup.
Ili scenarij broj četiri:
mogli bismo odrediti nasumično pravilo,
na primjer, da ljudi budu cijepljeni na svoj rođendan.
Da vas pitam:
Kakav je osjećaj razmišljati o budućnosti u kojoj cjepivo postoji,
ali vi biste i dalje morali nositi masku i vaša djeca bi pratila nastavu od kuće,
i ne biste imali mogućnost ići na posao kako želite
jer ne biste imali pristup tom cjepivu?
Svaki dan bio bi neprihvatljiv, zar ne?
Ali pogodite što?
Postoji mnogo bolesti za koje imamo terapiju pa čak i lijek,
no ljudi i dalje nastoje biti zaraženi i umiru svake godine.
Uzmimo primjer tuberkuloze:
10 milijuna zaraženih svake godine,
1,5 milijuna ljudi umre,
iako imamo lijek već godinama.
I to je samo posljedica toga što nismo potpuno shvatili
neke od ključnih problema dostupnosti.
Pravedna dostupnost je ispravna stvar za učiniti,
no osim ovog humanitarnog argumenta
za koji se nadam da smo više osjetljivi
sada kada smo ga osjetili na svojoj koži,
postoji zdravstveni i ekonomski argument
o pravednoj dostupnosti.
Zdravstveni argument je da ukoliko je virus negdje aktivan,
svi imamo rizik ponovnog uvoza virusa.
Ekonomski argument je da zbog međuzavisnosti
naših ekonomija,
nijedna domaća ekonomija ne može se ponovno pokrenuti
ukoliko to ne učine i ostale.
Razmislite o sektorima koji ovise o globalnoj mobilnosti
poput zračne industrije ili putovanja i turizma.
Razmislite o dobavljačima sa svih strana svijeta
poput tekstilne i automobilske industrije.
Razmislite o udjelu ekonomskog rasta koji je posljedica tržišta u usponu.
Stvarnost je da su sve države potrebne za usklađeno zaustavljanje pandemije.
Dakle, pravedna dostupnost nije jedini ispravan potez,
već i pametan potez.
Ali kako da to učinimo?
Budimo sigurni da svi isto mislimo što dostupnost znači.
To bi zapravo značilo da proizvod postoji;
da djeluje dovoljno dobro;
da je odobren od strane lokalnih vlasti;
da je povoljan;
ali i da ima dokaza da djeluje na svim populacijama koje ga trebaju,
i to može uključivati trudnice, osobe sa slabim imunitetom ili djecu;
da može biti distribuiran u razne okoline,
poput bolnica ili seoskih klinika, u vruća ili hladna klimatska područja;
i da ga možemo proizvoditi u točnom razmjeru.
Zaista je duga lista uvjeta, znam,
i u normalnoj situaciji,
ovim problemima bismo pristupili jednim za drugim u nizu,
za što je potrebno mnogo vremena.
Dakle, što nam je činiti?
Dostupnost nije nov izazov,
i pojavom COVID-a,
moram reći da uočavamo izvanrednu suradnju
internacionalnih organizacija, građanskog društva, industrije i ostalih
kako bi se ubrzala dostupnost:
radeći paralelno,
ubrzavanjem regulatornih postupaka,
konstruiranjem dostavljačkih mehanizama,
osiguravanjem nabave, mobiliziranjem resursa, itd.
No, vjerojatno ćemo se suočiti sa situacijom u kojoj će, na primjer,
cjepivo biti potrebno skladištiti u, recimo,
minus 80 Celzijevih stupnjeva;
ili gdje će liječenje provoditi
visoko specijalizirani zdravstveni radnici,
ili gdje će dijagnostiku trebati analizirati
u modernim laboratorijima.
Dakle, što još možemo učiniti?
Nastavljajući logiku koju globalna zdravstvena zajednica
zagovara već godinama,
postoji jedna dodatna stvar koje sam se sjetila i možda može pomoći.
Postoji koncept u razvijanju proizvoda i manufakture
koji se zove "design to cost".
Glavna ideja je da se upravljanje troškovima raspravlja
u isto vrijeme kada se proizvod i dizajnira,
umjesto da se proizvod prvo dizajnira
i zatim prerađuje kako bi se smanjili troškovi.
To je jednostavna metoda koja pomaže osigurati
da kada je trošak identificiran kao glavni kriterij za proizvod,
trošak je cilj od prvog dana.
U kontekstu zdravstva i dostupnosti,
smatram da postoji neiskorišteni potencijal
kod istraživanja i razvoja dostupnosti
na isti način na koji proizvođači dizajniraju po cijeni.
To bi značilo umjesto da se proizvod razvije
i zatim prerađuje kako bi se osigurala pravedna dostupnost,
svi uvjeti koje sam spomenula
bili bi dio procesa istraživanja i razvoja od početka,
i to bi zapravo bilo korisno svima nama.
Na primjer.
Ako razvijemo proizvod misleći na pravednu dostupnost,
možda bismo brže mogli proizvoditi taj proizvod u većim razmjerima.
Prema mom iskustvu, proizvođači lijekova često se fokusiraju na pronalazak doze
koja djeluje i tek zatim optimiziraju dozu ili rade prilagodbe.
Zamislite sada da pričamo o mogućem proizvodu
čiji je aktivni sastojak oskudni resurs.
Što bi bilo ako bismo se fokusirali na razvijanje terapije
koja koristi najmanji mogući udio tog aktivnog sastojka?
To bi nam omogućilo proizvodnju više doza.
Još jedan primjer.
Ukoliko razvijemo proizvod misleći na pravednu dostupnost,
možda bismo mogli optimizirati masovnu distribuciju brže.
U visoko prihodnim državama
imamo snažne zdravstvene sustave velikih kapaciteta.
Uvijek možemo distribuirati proizvode kako želimo.
Često uzimamo zdravo za gotovo da proizvodi mogu biti skladišteni
u prostorijama kontrolirane temperature
ili da trebaju visoko specijalizirane zdravstvene radnike za administraciju.
Naravno,
prostorije kontrolirane temperature i visoko specijalizirani zdravstveni radnici
nisu svugdje dostupni.
Ako pristupimo R & D-u
misleći na ograničenja slabijih zdravstvenih sustava,
mogli bismo biti kreativni
i razviti brže, na primjer, proizvode neovisne o temperaturi
ili proizvode koji se mogu uzimati kao vitamini
ili dugotrajne formule umjesto ponavljajućih doza.
Ako bismo mogli proizvoditi i razvijati takva pojednostavljena sredstva,
imali bismo dodatnu korist
stavljanja manje pritiska na bolnice i zdravstvene sustave
u visoko prihodnim i nisko prihodnim državama.
Suočeni brzinom širenja virusa
i magnitudom posljedica,
smatram da trebamo nastaviti gurati sami sebe
da pronađemo najbrži način proizvodnje proizvoda protiv COVID-a
i budućih pandemija dostupnih svima.
Iz moje perspektive,
ukoliko virus ne nestane,
postoje samo dva završetka ove priče.
Ili će vaga prevagnuti na jednu stranu --
tako da samo neki od nas imaju pristup proizvodu
i da COVID ostane prijetnja svima nama --
ili da uravnotežimo vagu,
da svi dobijemo pristup ispravnim sredstvima
i nastavimo dalje zajedno.
Inovativni R & D ne mogu pobijediti COVID sami,
ali inovativno upravljanje R & D-om možda pomogne.
Hvala.