Itt vagyunk Santa Barbarában, a Kaliforniai Egyetemen,
hogy az emberiség egyik álmáról beszéljünk:
a képességről, hogy elhagyjuk Naprendszerünket,
és eljussunk egy másik naprendszerbe.
A megoldás szó szerint az orrunk előtt van.
Két dolog van nálam, ami önöknél is – egy karóra
és egy elemlámpa,
ami, ha nincs önöknél, van a mobiljukon.
Az óra az időt mutatja,
az elemlámpa csupán megvilágítja a környezetem.
Akár a művészet, számomra a tudomány az, ami mindent bevilágít.
Másképp szeretnék a valóságra tekinteni.
Ha bekapcsolom az elemlámpát,
a sötétség fénybe borul, és hirtelen látok.
Az elemlámpa és fénye,
amelyet előbukkanni látnak –
a fény a kezemen nemcsak megvilágítja,
hanem nyomja is azt.
A fény energiát és nyomatékot generál.
Tehát a megoldás nem az, ha űrhajót csinálunk az elemlámpából úgy,
hogy itt kijön a kipufogógáz,
az űrhajó pedig arra tart –
ezt tesszük ma a kémia segítségével.
A megoldás a következő.
Az elemlámpát elhelyezzük
valahol a Földön, a Holdon vagy egy űrpályán,
a fényt kivetítjük egy reflektorra,
amely meghajtva felgyorsítja a reflektort, ami megközelítheti a fénysebességet.
Hogyan csinálhatunk elég nagy elemlámpát?
Ez nem megfelelő,
a kezem látszólag nem tart sehova.
Ez azért van, mert az erő igen kicsi.
A problémát úgy oldhatjuk meg,
hogy fogunk rengeteg elemlámpát, vagyis valójában lézert,
és szinkronizáljuk őket.
Ha egyetlen, óriási nyalábba irányítjuk a fényüket,
amelyet fáziscsoportnak hívunk,
egy megfelelően erős rendszer áll rendelkezésünkre,
amely ha eléri nagyjából egy város méretét,
képes felgyorsítani egy közel tenyérnyi űrhajót
hozzávetőlegesen a fénysebesség 25%-ára.
Ezzel kevesebb mint húsz év alatt eljutnánk a legközelebbi csillaghoz,
a Proxima Centaurihoz,
ami kicsivel több, mint négy fényévre található.
Az első szondák nagyjából tenyérnyiek lennének,
az első reflektor
pedig embernagyságú,
nem sokkal nagyobb, mint jómagam,
ám pár méter átmérőjű.
Csak ebből a nagyon nagy lézernyalábból származó fényt használja
az űrhajó felgyorsítására.
Beszéljünk hát erről.
Hasonlít ahhoz, mint amikor a tengeren vitorlázunk.
A tengeren vitorlázva a szél hajt minket.
A szél hajtja a vitorlást előre, a vízen.
Esetünkben mesterséges szelet generálunk az űrben
a lézernyalábból,
a különbség az, hogy a lézerből származó fotonok maguk a szél,
a lézerből származó fény válik széllé,
melynek szárnyán hajózunk.
Ez a fény irányított –
gyakran irányított energiának is hívjuk.
Hogyan lehetséges ma,
hogyan beszélhetünk arról, hogy elérjük a csillagokat,
ha hatvan évvel ezelőtt,
amikor az űrprogram igazán beindult,
még azt mondták, ez nem lehetséges?
Nos, ennek sok köze van a fogyasztókhoz,
és ahhoz a tényhez, hogy épp engem néznek.
Nagysebességű interneten néznek engem,
amelyet az optikai szálon át adatot szállító fotonok uralnak.
A fotonok teszik lehetővé az internet létezését
mai formájában.
Az igen gyors, nagy mennyiségű adat küldésére használt technológia
ugyanaz, mint amelyet arra használunk majd,
hogy igen gyorsan juttassunk űrhajót a csillagokhoz.
Végtelen mennyiségű hajtóanyag áll rendelkezésünkre,
tetszés szerint kapcsolhatjuk ki-be.
A lézernyaláb, amely a fényt adja,
nincs bekapcsolva az egész út során.
Kis űrhajók esetén pár perc is elég,
és a hatás olyan, mintha elsütnénk egy puskát.
Van egy lövedékünk, amely ballisztikus pályán halad.
Még ha ember nincs is az űrhajón,
legalább képesek vagyunk kilőni egy ilyen űrhajót.
A távolból akarjuk nézni,
képet alkotni
és érzékelni egy tárgyat.
Ha például eljutunk a Jupiterhez,
elrepülünk mellette,
képeket készítünk a Jupiterről,
megmérjük a mágneses mezőt,
a részecskesűrűséget,
így tulajdonképpen távfelfedezést végzünk.
Ugyanúgy, ahogy önök most engem néznek.
Minden jelenlegi, Holdon túlra vezető küldetés
távérzékelő küldetés.
Mit remélünk találni, ha meglátogatunk egy exobolygót?
Lehet, hogy van élet az exobolygón,
és felfedezhetjük az élet nyomait,
akár légköri életjelek révén,
vagy egy drámai kép segítségével
megláthatnánk valamit a felszínen.
Nem tudjuk, van-e élet máshol a világegyetemben.
Talán rábukkanunk az élet jelére a küldetések során,
talán nem.
És bár nem tűnik helyénvalónak gazdasági helyzetről beszélni
a csillagközi küldetések kapcsán,
tulajdonképp ez az egyik fő probléma a megvalósítás során.
Megfizethető dolgokat kell alkotnunk,
hogy megvalósíthassuk, amit szeretnénk.
Így jelenleg laboratóriumban
olyan rendszereink vannak,
amelyek nagy méretben képesek szinkronizálni,
körülbelül 10 km-ig.
Képesek lettünk lézerrendszereket szinkronizálni,
csodásan működik.
Évtizedek óta tudunk lézereket építeni,
ám csak most, hogy e technológia elég olcsó
és elég fejlett lett,
csak most gondolkodhatunk óriási nyalábokban,
szó szerint kilométeres nyalábokban, amolyan napkollektorokban,
ám ahelyett, hogy fényt gyűjtenénk be, fényt továbbítanánk.
Az effajta technológia szépsége, hogy széles körben alkalmazható,
nemcsak kis űrhajók relativisztikus repülésére,
hanem nagy sebességű űrhajókra is,
nagy sebességű repülésre Naprendszerünkben.
Ez lehetővé teszi a bolygó védelmét,
az űrszemét eltávolítását,
lehetővé teszi távoli eszközök energiaellátását,
mint egy űrhajó vagy űrbázis a Holdon vagy más helyeken.
Igen sokoldalú technológiáról van szó,
olyanról, amelyet fejleszteni akarunk még akkor is,
ha nem akarunk űrhajót küldeni más csillagokhoz,
mivel a technológia sok más alkalmazást is lehetővé tesz,
amely jelenleg nem valósítható meg.
Ezért úgy érzem, szükségünk van erre a technológiára,
mivel megvan hozzá a képességünk,
csak finomítani kell rajta,
és várni, hogy a gazdaság felzárkózzon mellénk,
így aztán elég olcsóvá válik, hogy nagy rendszereket építhessünk.
A kisebb rendszerek már most is megfizethetőek.
A laborunkban már elkezdtünk építeni egy prototípust.
Így bár nem holnap történik meg,
már belevágtunk,
és eddig elég ígéretes.
Ez a program egyszerre forradalmi,
mivel átalakító hatású technológiáról van szó,
ám egyben evolúciós program is.
Személy szerint nem hiszem, hogy jelen leszek,
amikor az első relativisztikus repülés megtörténik.
Úgy hiszem, valószínűleg még több mint 30 év, mire eljutunk odáig,
talán több is.
Ami inspirál,
hogy láthatom a képességet a végső cél elérésére.
Ha nem is az én életemben esik meg,
a következő generáció életében már megtörténhet,
vagy a rákövetkezőben.
A következményeknek annyira átalakító hatásuk van,
hogy szerintem szó szerint végig kell járjuk ezt az ösvényt,
és felfedeznünk a korlátokat,
majd azt, hogyan jutunk túl e korlátokon.
Más bolygókon élet után kutatni
az emberiség egyik legfőbb kutatása lenne,
és ha képesek lennénk rá,
ha tényleg életet találnánk egy másik bolygón,
az örökre megváltoztatná az emberiséget.
Az életben semmi sem egyszerű.
Ha elég mélyre néznek,
felfedezhetik, az élet milyen összetett, érdekes és szépséges.
Ugyanez érvényes az egyszerű fotonra is,
amelyet minden nap arra használunk, hogy lássunk.
Ám ha kitekintünk, és valami sokkal nagyobbat képzelünk el,
lézerek szinkronizált nyalábját,
akkor olyan dolgokat álmodhatunk, amelyek kivételesek.
Egy másik csillaghoz eljutni
ilyen kivételes dolog.
(Madárcsiripelés)