אנחנו באוניברסיטת סנטה ברברה בקליפורניה כדי לדון בחלום של האנושות:
היכולת לצאת ממערכת השמש שלנו
ולהיכנס למערכת שמש אחרת.
והפתרון פשוט כמשמעו נמצא לנגד עיניכם.
יש שני דברים עליי שגם לכם יש -- יש לי שעון,
ויש לי פנס.
שנמצא בטלפון שלכם, אם אין לכם אחד.
השעון מורה את השעה,
והפנס שלי פשוט מאיר את הסביבה.
אז כמו אמנות, עבורי, המדע הוא מאיר עיניים.
אני רוצה לראות את המציאות בדרך אחרת.
כאשר אני מדליק את הפנס, לפתע החושך מתבהר ואני יכול לראות.
הפנס והאור שלו, שאותו ניתן לראות יוצא --
האור על היד שלי לא רק מאיר אותה,
הוא למעשה לוחץ עליה.
אור נושא אנרגיה ומומנטום.
אז התשובה היא לא לייצר חללית מפנס,
בכך שהפליטה תצא בדרך הזאת והחללית תטוס בדרך ההיא --
זה מה שאנחנו עושים היום באמצעות כימיה.
התשובה היא כזאת:
תניחו את הפנס איפשהו על כדור הארץ, במסלול או על הירח,
תאירו אותו על מחזיר אור,
ואז זה מניע את מחזיר האור למהירויות שיכולות להתקרב למהירות האור.
ובכן, כיצד מייצרים פנס גדול מספיק?
לא נראה שזה יעשה את זה. היד שלי לא מתקדמת לאנשהו.
זה בגלל שהכח נמוך באופן ניכר.
אז הדרך בה ניתן לפתור את הבעיה הזאת
היא באמצעות חיבור של הרבה מאוד פנסים, שלמעשה הם לייזרים,
ולתאם ביניהם אותם בזמן.
וכאשר מחברים את כולם יחד למערך ענקי,
שלו אנחנו קוראים מערך מדורג,
אז יש לכם מערכת מספיק חזקה.
ואם בונים אותה בגודל של עיר בערך,
היא יכולה לדחוף חללית בגודל היד
למהירויות שהן כ-25% ממהירות האור.
זה יאפשר לנו להגיע לכוכב הקרוב ביותר, פרוקסימה סנטאורי,
אשר נמצא במרחק של כארבע שנות אור,
בפחות מ-20 שנים.
גשושים ראשוניים יהיו בערך בגודל היד,
והגודל של מחזיר האור שבו נשתמש יהיה בערך בגודל של בן אדם.
אז לא גדול בהרבה ממני, אלא בגודל של כמה מטרים.
הוא רק משתמש בשיקוף האור ממערך הלייזר המאוד גדול
כדי להניע את החללית.
אז בואו נדבר על זה.
זה מאוד דומה לשייט באוקיינוס.
כאשר שטים בעזרת מפרש באוקיינוס, נדחפים על ידי הרוח.
והרוח מניעה את המפרש קדימה דרך המים.
במקרה שלנו, אנחנו יוצרים רוח מלאכותית בחלל ממערך הלייזר.
הרוח היא למעשה הפוטונים מהלייזר עצמו,
האור מהלייזר הופך להיות הרוח שעליה אנחנו שטים.
זהו אור מאוד מונחה --
לעתים קרובות זה נקרא אנרגיה מונחית.
אז מדוע זה אפשרי היום?
מדוע אנחנו יכולים לדבר על מסע בין כוכבים היום,
בעוד שלפני 60 שנים,
כאשר תכנית החלל החלה לפעול במלוא הרצינות,
אנשים היו אומרים, ״זה לא אפשרי״?
ובכן, הסיבה שזה אפשרי היום מאוד קשורה לצרכן,
ולעובדה שאתם צופים בי.
אתם צופים בי באמצעות אינטרנט במהירות גבוהה,
אשר נשלט על ידי הפוטוניקה של שליחת מידע על גבי סיבים אופטיים.
פוטוניקה למעשה מאפשרת לאינטרנט להתקיים בדרך בה הוא מתקיים היום.
היכולת לשלוח כמויות גדולות של מידע במהירות גדולה
היא אותה טכנולוגיה שבה אנחנו הולכים להשתמש
כדי לשלוח חללית במהירות גדולה לכוכבים.
למעשה יש לכם אספקה בלתי פוסקת של דלק,
ואפשר לכבות ולהדליק אותו כנדרש.
לא מדליקים את מערך הלייזרים, אשר מפיק את האור,
לאורך כל המסע.
עבור חלליות קטנות, הוא דלוק רק למספר דקות,
ואז זה כמו לירות באקדח.
יש לכם קליע שנע באופן בליסטי.
אפילו אם בני אדם לא נמצאים על החללית,
לפחות יש לנו את היכולת לשלוח חללית כזאת.
אתם רוצים לצפות מרחוק, או שיהיה לכם הדמייה וחישה מרחוק של עצם.
אז כשנגיע לצדק, לדוגמא, במשימת חליפה,
אנחנו מצלמים תמונות של צדק, אנחנו מודדים את השדה המגנטי,
את צפיפות החלקיקים, ובעקרון אנחנו חוקרים מרחוק.
באותה צורה שבה אתם מסתכלים עליי.
וכל המשימות הנוכחיות שמעבר לירח הן משימות חישה-מרחוק.
מה נקווה למצוא בכוכב לכת מחוץ למערכת השמש שלנו?
אולי יש עליו חיים,
ואנחנו נוכל לראות ראיות לחיים, באמצעות חתימות ביולוגיות באטמוספרה
או שתמונה דרמטית באמת תראה מה נמצא על פני השטח.
אנחנו לא יודעים אם יש חיים במקום אחר ביקום.
אולי במשימות שנוציא לפועל, אנחנו נמצא ראיות לקיומם של חיים,
אולי לא.
ולמרות שכלכלה נשמע כמו נושא לא ראוי
להביא לשיחה על יכולות מסע בין כוכבים,
זה למעשה אחד הנושאים הבעייתים בהשגת יכולות מסע בין כוכבים.
חייבים להביא את הדברים לנקודה בה הן משתלמים מבחינת כלכלית
כדי לעשות את מה שאנחנו רוצים.
אז כרגע, יש לנו מערכות במעבדה,
אשר הצליחו להגיע לתיאום על גבי קני מידה גדולים,
בגודל של כ-10 קילומטרים.
הצלחנו להגיע לתיאום של מערכות לייזרים,
וזה עבד באופן יפהפה.
ידענו כיצד לבנות לייזרים במשך עשורים רבים,
אבל רק עכשיו הטכנולוגיה נעשתה מספיק זולה,
והתבגרה מספיק כדי שנוכל לדמיין שיש לנו מערכים ענקיים, פשוט כמשמעו,
מערכים בקנה מידה של קילומטרים, בדומה מאוד לחוות סולריות,
אבל במקום שהם יקבלו אור, הם ישדרו אור.
היופי בסוג טכנולוגיה כזאת שהיא מאפשרת יישומים רבים,
לא רק טיסה יחסית עבור חללית קטנה,
אלא מאפשרת חללית במהירות גבוהה, טיסה במהירות גבוה במערכת השמש שלנו,
היא מאפשרת הגנה כוכבית,
היא מאפשרת הסרה של פסולת חלל,
היא מאפשרת הפעלה של נכסים רחוקים שאולי נרצה לשלוח אליהם כוח,
כמו חללית או בסיסים על הירח או במקומות אחרים.
זו טכנולוגיה מאוד רב גונית.
זה משהו שהאנושות תרצה לפתח
אפילו אם לא נרצה לשלוח חלליות אל הכוכבים.
בגלל שהטכנולוגיה הזאת מאפשרת יישומים כה רבים
שכרגע אינם מעשיים.
לכן, אני מרגיש שזו טכנולוגיה בלתי נמנעת.
כיוון ויש לנו את היכולת,
אנחנו רק צריכים לזקק את הטכנולוגיה
ובמובן מסוים, לחכות שהכלכלה תדביק פערים איתנו
כך שזה יעשה זול מספיק כדי לבנות את המערכות הגדולות.
המערכות הקטנות ביותר ברות השגה כרגע.
וכבר התחלנו לבנות אבות טיפוס במעבדה שלנו.
אז בעוד זה לא הולך לקרות מחר, כבר התחלנו את התהליך,
ועד כה, זה נראה טוב.
זוהי גם תכנית מהפכנית,
במובנים שהיא טכנולוגיה שמשנה חיים,
אבל זו גם תכנית אבולוציונית.
לכן באופן אישי, אני לא מצפה להיות בסביבה
כאשר הטיסה היחסית הראשונה תתרחש.
אני חושב שכנראה יעברו לפחות 30 שנים עד שנגיע לנקודה הזאת,
ואולי יותר.
אבל מה שמשרה בי השראה היא לפתח את היכולת להשיג את המטרה הסופית.
אפילו אם זה לא יקרה במהלך תקופת חיי,
זה יכול לקרות במהלך תקופת החיים של הדור הבא
או בדור שאחריו.
ההשלכות כל כך משנות חיים
כך שאנחנו פשוטו כמשמעו, לדעתי, חייבים ללכת בדרך הזאת,
וחייבים לחקור מהן המגבלות,
ואז כיצד אנחנו מתגברים על המגבלות.
החיפוש אחר חיים בכוכבי לכת אחרים
יהיה אחד מהחקירות החשובות ביותר של האנושות,
ואם אנחנו באמת מסוגלים למצוא חיים על כוכב לכת אחר,
זה ישנה את האנושות לעד.
כל דבר בחיים הוא מעמיק.
כשמסתכלים עמוק מספיק, אפשר למצוא מורכבות מדהימה, מעניינת ויפהפיה בחיים.
ואותו הדבר נכון בפוטונים הפשוטים
שבהם אנחנו משתמשים בכל יום כדי לראות.
אבל כאשר אנחנו מסתכלים החוצה ומדמיינים משהו כביר באופן ניכר,
מערך לייזרים שהינם מתואמים,
נוכל לדמיין דברים לא יאמנו באותה מידה בחיים.
והיכולת להגיע לכוכב נוסף היא אחת מאותן יכולות יוצאות דופן.
(ציפורים מצייצות)