Pe 12 august 2020,
două grupuri de fete au mers să protesteze în Minsk,
capitala Belarusului.
Și-au pus haine albe
și au ieșit desculțe în stradă.
Dimineața,
unele au mers în Piața Komarovskiy din centrul orașului.
Mai târziu în acea zi,
celălalt grup s-a adunat cu flori
la flacăra eternă sub monumentul victoriei.
Au stat împreună ținându-se de mână,
și au început să cânte cântecul de leagăn al Belarusului,
așteptând sosirea mașinilor de poliție.
Știau că poliția le va aresta așa cum se găseau:
desculțe cu flori în mână,
că le vor lua la secția de poliție,
le vor bate și vor încerca să le umilească.
Și totuși au făcut-o oricum.
Anul acesta, ceva s-a schimbat în Belarus,
o țară de peste nouă milioane de oameni
care a fost condusă de un lider autoritar din 1994.
Aceste tinere protestau împotriva ultimului rezultat trucat al alegerilor,
care avuseseră loc cu doar câteva zile mai devreme.
Micile lor forme de protest s-au dezvoltat foarte repede
în demonstrații mari, pașnice, conduse de femei
în toată țara.
În doar câteva zile,
câteva sute de mii de oameni au ieșit în stradă
și demonstrațiile au continuat de atunci,
într-un fel în care Belarus nu a mai văzut până acum.
Toate acestea, în ciuda faptului
că președintele s-a proclamat reales
și că peste 10.000 de persoane au fost reținute,
sute torturate
și cel puțin șase ucise.
Mulți oameni se întreabă de ce oamenii din Belarus se revoltă tocmai acum.
Ce îi face să continue să iasă în stradă
în ciuda violenței fără precedent a poliției,
în ciuda nelegiuirii statului?
Răspunsul pe care îl aud cel mai des
este că oamenii au devenit neînfricați,
și este ceva ce am devenit împreună.
Pentru că frica este individuală.
Se hrănește cu izolare.
Nu discriminează:
bărbați, femei, copii, bătrâni...
cu toții putem simți frica,
dar doar când suntem pe cont propriu.
Neînfricarea are nevoie de două persoane.
Funcționează numai dacă și când ne susținem unul pe altul.
Arată-te pentru ca vecinul tău,
colegul tău, prietenul tău să prindă curaj.
Și ei vor face la fel pentru tine.
Multe s-au spus despre rolul meu în alegerile prezidențiale
din august 2020.
Cum am candidat pentru soțul meu, Serghei, când a fost închis
și a devenit clar că autoritățile îi vor refuza șansa de a candida;
cum am câștigat pe bună dreptate alegerile
și am devenit liderul ales al unui Belarus democratic,
dar rezultatele oficiale mi-au atribuit doar 10% din voturi
și am fost forțată în exil cu copiii mei;
cum încă lupt pentru cei care m-au votat
și a căror voce regimul vrea să fure;
cât de „neînfricată” sunt.
Dar au fost multe momente când mi-a fost frică,
și am vrut să renunț.
Am fost amenințată
și forțată să cred că sunt singură în această luptă.
Și totuși, cu cât am vizitat mai multe orașe,
cu atât mai mulți oameni s-au prezentat la mitinguri,
cu atât mai puțină frică am avut.
Și apoi în zilele dinaintea alegerilor de la Minsk,
60.000 de oameni au venit să mă susțină,
și nu mi-a mai fost frică.
Nu am vrut niciodată să fac nimic din toate acestea.
Nu am fost niciodată excesiv de politică,
și nu am planificat niciodată să candidez.
Am vrut să fiu o mamă și o soție.
Dar prin soartă și prin voința poporului meu,
am fost ridicată la această poziție.
Și o accept cu un sentiment de datorie și mândrie.
Nu voi renunța.
Și îmi voi susține poporul, pentru că ei m-au susținut pe mine.
Curajul nostru este născut din unitate.
Solidaritatea noastră e puterea noastră.
De asemenea, acum înțeleg că a fi neînfricat e un angajament.
E o decizie pe care o faci în fiecare zi.
Este o responsabilitate pe care o iei,
responsabilitatea unuia față de celălalt.
În această privință, nu sunt diferită de oamenii din Belarus.
Sprijinul lor este tangibil.
Solidaritatea lor crește progresiv.
Când sunteți doi,
sunteți îndrăzneți.
Când sunteți 100, sunteți curajoși.
Când sunteți mii,
sunteți neînfricați.
Și odată ce sunteți zeci de mii,
deveniți de neînvins.
Vă mulțumesc!