2020. augusztus 12-én
két csapat lány indult tüntetni Belarusz fővárosában,
Minszkben.
Fehér ruhába öltözve,
mezítláb mentek ki az utcára.
Délelőtt
néhányan a városközpontban lévő Komarovszkij piachoz mentek.
Később a nap folyamán
a másik csoport virággal a kézben
a hősi emlékmű örökmécsesénél gyülekezett.
Megfogták egymás kezét,
és elkezdtek énekelni egy belarusz altatódalt,
közben pedig várták a rendőrautók érkezését.
Tudták, hogy a rendőrök így fogják elvinni őket:
mezítláb, virággal a kezükben.
Tudták, hogy beviszik őket a rendőrségre,
megverik és megpróbálják megalázni őket.
Mégis folytatták.
Az idén valami megváltozott Belaruszban,
a több mint kilencmillió lakosú országban,
amelyet 1994 óta önkényuralmi vezető irányít.
Ezek a fiatal nők a meghamisított választási eredmények ellen tiltakoztak
néhány nappal a választás után.
Kisebb megmozdulásaik gyorsan nagyszabású,
békés női tüntetéshullámmá nőtték ki magukat
országszerte.
Pár napon belül
több százezren vonultak utcára,
és a tüntetések azóta is folytatódnak,
az országban soha nem látott méreteket öltve.
Mindez annak ellenére,
hogy az elnök újraválasztottnak hirdette ki magát,
több mint tízezer embert tartanak fogva,
több százat megkínoztak,
legalább hatan meghaltak.
Sokakban felmerül, hogy miért most emel szót a belarusz nép.
Mi készteti őket arra, hogy hétről hétre az utcára vonuljanak
a példátlan rendőri erőszak
és az állam törvénytelensége ellenére?
A leggyakrabban azt a választ hallom,
hogy az emberekben már nincs félelem,
és ezt együtt értük el.
Mert a félelem az egyének reakciója.
Az elszigeteltségből táplálkozik.
A félelem nem válogat:
férfiak, nők, gyermekek, idősek –
mindannyian érzünk félelmet,
de csak addig, amíg magunkra vagyunk utalva.
A félelemnélküliséghez két ember kell.
Csak akkor működik, ha és amikor kiállunk egymásért.
Ha kiállunk egymásért, hogy szomszédunk,
munkatársunk, barátunk bátorságot merítsen.
És akkor ők is ki fognak állni értünk.
Sokat foglalkoztak
az augusztus 20-i elnökválasztáson betöltött szerepemmel:
hogy miként léptem a férjem, Szjarhej helyébe, amikor bebörtönözték,
és világossá vált, hogy a hatóságok megtagadják tőle, hogy jelölt legyen;
hogy miként nyertem meg jogszerűen a választást,
és lettem a demokratikus Belarusz megválasztott vezetője,
de a hivatalos eredmények szerint csak 10%-ot értem el,
és száműzetésbe kényszerültem a gyermekeimmel együtt;
hogy miként folytatom a harcot azokért, akik rám szavaztak,
akiknek hangját a rezsim el akarja fojtani;
és hogy mennyire nem ismerem a félelmet.
De gyakran voltak pillanatok, amikor féltem,
és ki akartam szállni.
Megfenyegettek,
és el akarták hitetni velem, hogy egyedül vagyok ebben a harcban.
De minél több városba látogattam el,
annál többen jelentek meg a gyűléseken,
és annál kevesebb félelem volt bennem.
A választás előtti napokban
60 ezren jöttek el Minszkben, hogy kifejezzék támogatásukat,
és többé már nem féltem.
Sosem akartam semmi ilyesmivel foglalkozni.
Sosem politizáltam,
és sosem akartam jelölt lenni.
Anya és feleség akartam lenni.
A sors és az emberek akarata
emelt ebbe a tisztségbe.
Kötelességtudattal és büszkén fogadom el.
Nem fogom feladni.
Ki fogok állni az emberekért, mert ők is kiállnak értem.
Bátorságunk az egységből születik.
A szolidaritásunkból fakad az erőnk.
Most már értem, hogy a félelemnélküliség elkötelezettség.
Döntés, melyet minden egyes nap meghozunk.
Felelősség, melyet vállalunk –
felelősség egymás iránt.
E tekintetben nem különbözöm belarusz honfitársaimtól.
Támogatásuk érzékelhető.
Szolidaritásuk egyre nő.
Ha ketten vagyunk,
merészek vagyunk.
Ha százan vagyunk, bátrak vagyunk.
Ha több ezren vagyunk,
nem ismerünk félelmet.
És amikor már több tízezren vagyunk,
legyőzhetetlenné válunk.
Köszönöm.