בקיץ של שנת 2017,
אשה נרצחה על ידי בן זוגה בסופיה.
האשה, נכנה אותה "וי",
הוכתה במשך למעלה מ-50 דקות
לפני שמתה.
בבוקר שאחרי,
השכנים סיפרו לעיתונות כי שמעו את צעקותיה,
אבל לא התערבו.
אתם מבינים, בבולגריה ובחברות רבות אחרות,
אלימות במשפחה נתפסת כעניין אישי.
שכנים, עם זאת, יגיבו מהר מאד לכל סוג אחר של רעש.
רצינו לחשוף את האבסורדיות שבמצב ולהשפיע עליו.
אז תכננו ניסוי.
שכרנו את הדירה בדיוק מתחת לדירה של "וי", ללילה אחד.
ובשעה 10 בערב,
מקסים, האמן שבחבורה שלנו,
התיישב על מערכת התופים שהרכבנו בחדר המגורים
והתחיל לתופף עליה.
עשר שניות.
שלושים שניות.
חמישים שניות.
דקה.
אור נדלק במסדרון.
דקה ועשרים שניות.
אדם ניצב לפני הדלת מהסס ללחוץ על הפעמון.
דקה ו-52 שניות.
פעמון הדלת צלצל,
צלצול שיכול היה להציל חיים.
"מכות" הוא הפרויקט שלנו, החוקר את השתיקה מבשרת הרעות
העוטפת את האלימות במשפחה.
הסרטנו את הניסוי והסרטון הפך ויראלי באופן מיידי.
הקמפיין שלנו מגביר את קולם של הניצולים
שחשפו בצורה מקוונת סיפורים דומים.
הוא צייד את השכנים בעצה ספציפית,
ורבים התחייבו לנקוט פעולה.
בארץ שבה כל שבוע שני,
האדמה מחבקת בדממה גופתה של אשה
שנרצחה על ידי בן זוג או קרוב משפחה,
אנחנו דיברנו בקול רם,
ושמעו אותנו.
אני פעילה חברתית,
להוטה אחר חידושים בתחומי זכויות האדם.
אני מובילה ארגון גלובלי המחפש אחר פתרונות יצירתיים למען החברה.
במסגרת עבודתי אני חושבת כיצד לגרום לאנשים להיות אכפתיים ולפעול.
אני כאן כדי לומר לכם שפעולות יצירתיות יכולות להציל את העולם,
פעולות יצירתיות ומשחק.
אני יודעת שזה מוזר לכלול משחק וזכויות אדם באותו משפט,
אבל זוהי הסיבה שזה חשוב.
יותר ויותר, אנחנו חוששים שאין ביכולתנו לנצח.
הקמפיינים נראים משמימים,
המסרים הולכים לאיבוד,
אנשים נשברים.
מחקרים רבים, ובכלל זה אחד שפורסם לאחרונה על ידי אוניברסיטת קולומביה,
מראים כי שחיקה ודיכאון רווחים בקרב פעילים חברתיים.
לפני שנים, אני עצמי הייתי שחוקה.
בעולם של אינסוף דרכים קדימה, הרגשתי שהגעתי לנקודת הסיום.
אז מה יכול לפוגג פחד, או שעמום, או דיכאון?
משחק.
על הבמה הזו בדיוק, הפסיכיאטר וחוקר המשחק ד"ר סטיוארט בראון
אמר שאין דבר המעורר את המוח יותר ממשחק,
וכי ההפך ממשחק אינו עבודה,
אלא דיכאון.
אז כדי לצאת מן השחיקה שלי עצמי,
החלטתי להפוך את הפעילות שלי למשהו שאני מכנה כיום "פלייטיביזם".
(צחוק)
כשאנחנו משחקים, אחרים רוצים להצטרף.
כיום, מגרש המשחקים שלי מלא באמנים,
אנשי טכנולוגיה ומדענים.
אנו משלבים תורות שונות בשיתוף פעולה קיצוני.
יחד אנחנו מחפשים אחר דרכים חדשות להעצים את הפעילות שלנו.
התוצאות אינן אמורות להיות עליזות,
אבל התהליך שלנו - כן.
עבורנו, משחק הוא פעולה של התנגדות.
למשל, "מכות" הפרויקט שדיברתי עליו קודם,
הוא רעיון שפותח על ידי מתופף ומהנדס תוכנה.
שלא הכירו אחד את השני יומיים לפני שהעלו את הרעיון.
"מכות" הוא הזוכה הראשון בסדרת המעבדות שלנו
שבה אנחנו מחברים בין אמנים ואנשי טכנולוגיה כדי לעבוד יחד על נושאים בתחום זכויות האדם.
רעיונות מנצחים אחרים כוללים את מאפיית ה"פופ-אפ"
הממחישה את משמעות ה"פייק-ניוז" בעזרת עוגיות יפות בעלות טעם זוועתי --
(צחוק)
או משחק לוח המציב אותך בנעליו של דיקטטור
כדי שתוכל באמת לקלוט את טווח הכלים והטקטיקות של הדיכוי.
הקמנו את המעבדה הראשונה שלנו כדי לבחון את הרעיון,
לראות היכן הוא נסדק וכיצד אפשר לשפרו.
כיום, התאהבנו כל כך בפורמט שאנחנו מנגישים את כולו בצורה מקוונת
כדי שכל אחד יוכל ליישמו.
לא ניתן להגזים בערכה של עריכת ניסויים עבור פעילות חברתית.
נוכל לנצח רק אם לא נפחד להפסיד.
וכשאנחנו משחקים, אנו לומדים.
מחקר שפורסם לאחרונה על ידי אוניברסיטת סטנפורד
לגבי המדע החוקר מה גורם לאכפתיות אצל אנשים
אישר את מה שאנחנו שומעים כבר הרבה שנים:
דעות משתנות לא כתוצאה מעודף מידע
אלא באמצעות חוויות המעוררות אמפתיה.
אז למדנו מהמדע והאמנות,
וראינו שאנחנו יכולים לדבר על עימותי החימוש הגלובלי באמצעות נורות חשמל,
או לטפל בגזענות בארה"ב
באמצעות גלויות דואר,
או להתמודד עם העובדה שאין אפילו פסל אחד של אשה בסופיה
על ידי הצפת העיר בפסלי נשים,
ועם כל העבודות האלו,
להצית דו-שיח, להבין ולכוון את הפעילות.
לפעמים, כשאני מדברת על לקיחת סיכונים וניסוי וטעייה
בהקשר של זכויות אדם,
אני נתקלת בהרמת גבות,
הרמת גבות האומרת "איזה חוסר אחריות",
או "איזה חוסר רגישות",
אנשים מבלבלים לעתים קרובות בין משחק ובין רשלנות.
וזוהי טעות.
משחק לא גורם לצבאות שלנו להיות חזקים יותר או בעלי רעיונות מבריקים יותר.
בזמנים של חוסר צדק משווע,
המשחק מעניק לנו את הנינוחות שתאפשר לנו לנשום.
כשאנחנו משחקים, אנחנו חיים.
אני גדלתי בתקופה
שבה אסור היה לשחק.
חייהם של בני משפחתי דוכאו על ידי הדיקטטורה הקומוניסטית.
עבור דודתי, סבי, אבי,
קיימנו תמיד שתי הלוויות:
אחת לגופותיהם,
אולם שנים קודם לכן,
אחת עבור חלומותיהם.
כמה מן החלומות הגדולים ביותר שלי הם סיוטים.
יש לי סיוט, שיום אחד כל העבר יישכח
ובגדים חדשים יעטפו את דמן של טעויות העבר.
יש לי סיוט
שיום אחד יתמוטטו המגדלורים המסמנים את דרכי האנושות,
כשיתנפלו עליהם גלי השנאה.
אולם הרבה יותר מכך,
יש לי תקווה.
במאבקינו לצדק וחופש,
אני מקווה שאנחנו משחקים,
ושאנחנו רואים את השמחה והיופי במשחקים המשותפים שלנו.
זו הדרך בה אנחנו מנצחים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)