Jag är astronaut.
Jag har åkt rymdfärja två gånger
och jag befann mig på den internationella rymdstationen
i nästan sex månader.
Jag får ofta en och samma fråga; "Hur är det att vara i rymden?"
som om det vore en hemlighet.
Rymden tillhör oss alla
och jag vill försöka få er att förstå varför den är magisk för oss alla.
Dagen efter min 50-årsdag
klättrade jag ombord på en rysk rymdkapsel
i Ryssland
och sköts ut i rymden.
Uppskjutningen är det mest riskfyllda vi gör
men också det mest spännande.
Tre, två, ett... start!
Jag upplevde raketmotorernas kontrollerade raseri, in i minsta detalj,
när de sköt oss bort från jorden.
Vi for snabbare och snabbare,
i åtta och en halv minut, tills motorerna avsiktligt stannar -
kabunk! -
och plötsligt är vi viktlösa.
Så drar uppdraget och magin igång.
Dmitry, Paolo och jag cirkulerar runt jorden
i vårt pyttelilla rymdskepp
och närmar oss försiktigt rymdstationen.
Det är en invecklad dans i 28 000 km/h
mellan vår kapsel, som är lik en pytteliten bil,
och rymdstationen, som är stor som en fotbollsplan.
Vi anländer när de två dockar, med en mjuk duns.
Vi öppnar luckorna,
kramar varandra hafsigt i tyngdlösheten,
och nu är vi sex.
Vi är en rymdfamilj, en omedelbar familj.
Det jag gillade mest med livet där uppe
var flygandet.
Jag älskade det.
Jag kände mig som Peter Pan.
Det är inte som floating.
En nätt liten knuff
kan faktiskt ta dig igenom hela rymdstationen
och sen liksom gosar man fast sig med tårna.
En av mina favoritgrejer var att tyst sväva omkring
genom rymdstationen,
som brummade på om natten.
Ibland undrade jag om den visste att jag var där,
alldeles tyst.
Men att dela den känslan med resten av besättningen
var också viktigt för mig.
En typisk dag i rymden börjar med den perfekta pendlingen.
Jag vaknar, glider ner till labbet
och säger hej
till den bästa morgonutsikten nånsin.
Själva pendlandet går på bara 30 sekunder
och vi tröttnar aldrig på den utsikten.
Den påminner oss nog om att vi fortfarande är väldigt nära jorden.
Vår besättning var den andra någonsin att använda den kanadensiska robotarmen
för att fånga in ett leveransfartyg stort som en skolbuss
som innehöll runt ett dussin olika experiment,
samt den enda choklad vi skulle få se under de närmaste fyra månaderna.
Så, nog om choklad, vartenda ett av de där experimenten
låter oss besvara vetenskapliga frågor,
som vi inte kan besvara här på jorden.
Det är som om vi tittar genom en annan lins,
som tillåter oss att se svaren på frågor som till exempel.
"Förbränning, då?"
"Och vätskedynamik?"
Alltså, att sova är härligt.
Min favorit, jag menar, du kan sova upp och ner, med huvudet upp.
Men min favorit: ihoprullad svävande fritt som en liten boll.
Tvätt? Nix.
Vi stoppar våra smutsiga kläder i en tom leveransfarkost
och skickar det ut i rymden.
Toaletten.
Alla undrar och vill veta.
Det är svårt att förstå, så spelade in en liten film,
för jag ville få barnen att förstå
att just vakuum gör att
endast en lätt bris får allt att ta sig dit det ska.
I verkligheten gör det faktiskt det.
(Skratt)
Återvinning? Självklart.
Alltså, vi tar vårt urin, vi lagrar det, vi filtrerar och sedan dricker vi det.
Och det smakar faktiskt utsökt.
(Skratt)
Att sitta runt bordet
och äta mat som ser osmaklig ut men som faktiskt är god.
Men det är att sitta tillsammans runt bordet som är viktigt,
både i rymden och på jorden, tror jag,
för det är det som för besättningen samman.
För mig var musiken ett sätt att hålla kontakten med resten av världen.
Jag spelade duett mellan jorden och rymden
med Ian Anderson från Jethro Tull
på 50-årsdagen av människan i rymden.
Att hålla kontakten med familjen var viktigt.
Jag pratade med dem nästan varje dag under hela tiden jag befann mig där uppe,
och jag läste faktiskt böcker för min son som ett sätt för oss att vara tillsammans.
Så viktigt.
Och när rymdstationen passerade över Massachusetts
sprang min familj ut ur huset
för att skåda den klaraste stjärnan som seglade över himlen.
När jag tittade ner kunde jag förstås inte se mitt hus
men det betydde mycket för mig att veta att de jag älskade mest
tittade upp mot mig när jag tittade ner.
Så, rymdstationen, för mig, är platsen där uppdrag och magi förenas.
Uppdraget, arbetet är avgörande
i vår jakt att se bortom vår planet
och ett måste för att förstå hållbarhet här på jorden.
Jag älskade att vara en del av det
och om jag kunnat ta min familj med mig,
hade jag aldrig mer kommit hem.
En insikt jag tar med mig från stationen är
att vi alla kommer från samma planet.
Vi har alla roller att spela.
För jorden är vårt skepp.
Rymden är vårt hem.
Och vi är besättningen på rymdskeppet Jorden.
Tack.
(Applåder)