Minä olen astronautti.
Lensin avaruussukkulalla kahdesti
ja asuin Kansainvälisellä avaruusasemalla melkein kuusi kuukautta.
Minulta kysytään usein samaa kysymystä: "Millaista on avaruudessa?",
aivan kuin se olisi salaisuus.
Avaruus kuuluu meille kaikille,
ja haluaisin auttaa teitä ymmärtämään, miksi se on niin taianomainen paikka.
50-vuotissyntymäpäiväni jälkeisenä päivänä
kapusin venäläisen avaruuskapselin kyytiin
Venäjällä
ja ampaisin avaruuteen.
Laukaisu on kaikista vaarallisin asia, jonka teemme
ja se on myös jännittävintä.
Kolme, kaksi, yksi... lähtö!
Tunsin kaiken sen hallitun voiman, joka rakettimoottoreista lähti
niiden laukaistessa meidät ilmaan maapallolta.
Menimme nopeampaa, nopeampaa ja nopeampaa,
kunnes 8,5 minuutin jälkeen, tarkoituksella, moottorit sammuvat -
tumps! -
ja olemme painottomia.
Niin missiomme ja taikuus alkaa.
Dmitry, Paolo ja minä kierrämme maapalloa
pienellä avaruusaluksellamme,
lähestyen avaruusasemaa varovasti.
Se on mutkikasta tanssia 28 000 kilometrin tuntivauhdilla
pienen Smart-auton kokoisen kapsulimme ja
jalkapallokentän kokoisen avaruusaseman välillä.
Saavumme, kun nuo kaksi alusta kiinnittyvät pehmeällä tömäyksellä.
Avaamme luukut,
annamme toisillemme väljät nollapainovoimahalaukset,
ja nyt meitä on kuusi.
Olemme avaruusperhe, hetkessä eheä perhe.
Mieluisin asia siellä asumisessa
oli lentäminen.
Rakastin sitä.
Se oli kuin olisin ollut Peter Pan.
Se ei ole leijumista.
Vain sormen kosketus
voi oikeasti pukata toiselle puolelle avaruusasemaa
ja sitten tavallaan taitetaan varpaat.
Yksi mieluisimmista asioista oli hiljaa ajelehtiminen
avaruusaseman läpi
joka hyräili mukana yöllä.
Joskus pohdiskelin, tiesikö se että olin siellä,
aivan hiljaa.
Mutta sen ihmetyksen jakaminen miehistön kanssa
oli myös osa sitä, mikä oli minulle tärkeää.
Tyypillinen päivä avaruudessa alkaa täydellisellä työmatkalla.
Herään, purjehdin laboratorion läpi,
ja tervehdin maailman parasta aamunäköalaa.
Se on hyvin nopea työmatka, vain 30 sekuntia,
emmekä koskaan kyllästy katselemaan ulos ikkunasta.
Luulen, että se muistuttaa meidän edelleen olevan lähellä Maata.
Miehistömme oli toinen Kanadalaista robottivartta käyttänyt ryhmä
joka koskaan tavoitti koulubussin kokoisen huoltoaluksen,
joka sisälsi noin tusinan erilaisia kokeita
ja ainoat suklaat, joita näimme seuraavina neljänä kuukautena.
Suklaat unohtaen, jokainen niistä kokeiluista
mahdollistaa vastauksen jälleen yhteen tieteelliseen kysymykseen
johon emme voi vastata täällä maan päällä.
Siispä se on kuin erilainen linssi
joka vastaa meille kysymyksiin, kuten:
"Entäpä palaminen?"
"Entäpä hydrodynamiikka?"
Nukkuminen on ihanaa.
Suosikkini - siis, voi olla ylösalaisin, oikea puoli ylhäällä -
suosikkini: pieneksi palloksi käpertyneenä ja liitäen vapaasti.
Pyykinpesua? Ei.
Lastaamme likaiset vaatteemme tyhjään huoltoalukseen
ja lähetämme sen avaruuteen.
Kylpyhuone.
Kaikki haluavat tietää.
Sitä on vaikea ymmärtää, joten otin pienen videon,
koska halusin lasten ymmärtävän,
että tyhjiön periaate pelastaa päivän
ja vain pieni tuulenvire auttaa kaiken menemään
sinne mihin sen on tarkoitus mennä.
No, oikeassa elämässä se menee niin.
(Naurua)
Kierrättämistä? Tietysti.
Otamme virtsaamme, säilömme sen, suodatamme sen ja sitten juomme sitä.
Ja se on oikeasti herkullista.
(Naurua)
Istuessamme pöydän äärellä,
syöden ruokaa joka näyttää pahalta mutta maistuu hyvältä.
Mutta pöydän ympärille kokoontuminen on tärkeintä,
sekä avaruudessa että Maan päällä,
koska se lujittaa miehistön yhteen.
Minulle musiikki oli tapa pysyä yhteydessä muuhun maailmaan.
Soitin dueton Maan ja avaruuden välillä
Jethro Tullin Ian Andersonin kanssa
miehitettyjen avaruuslentojen 50. vuosipäivänä.
Yhteydenpito perheeseen oli todella tärkeää.
Puhuin perheelleni melkein joka päivä koko sen ajan kun olin siellä,
ja luin jopa kirjoja pojalleni vain voidaksemme olla yhdessä.
Niin tärkeää.
Kun avaruusasema meni Massachusettsin yli,
perheeni juoksi ulos,
ja he katsoivat kirkkainta tähteä, joka purjehti taivaan läpi.
Ja kun katsoin alas, en nähnyt taloani,
mutta minulle oli tärkeää tietää, että rakkaimpani
katselivat ylös minun katsellessani alas.
Joten avaruusasema on minulle se paikka, jossa missio ja taikuus yhtyvät.
Missio, työmme, ovat elintärkeitä askelia
yrityksessämme mennä planeettaamme pidemmälle
ja välttämätöntä ymmärtääksemme kestävyyden täällä Maan päällä.
Rakastin olla osana sitä,
ja jos olisin voinut ottaa perheeni mukaan,
en olisi koskaan palannut kotiin.
Ja niin näköalani asemalta näytti minulle,
että olemme kaikki samasta paikasta.
Meillä kaikilla on omat roolimme.
Koska Maa on meidän aluksemme.
Avaruus on meidän kotimme.
Ja me olemme miehistö avaruusaluksella nimeltä Maa.
Kiitos.
(Aplodeja)