Jeg er astronaut.
Jeg har fløjet med rumfærgen to gange,
og jeg har boet på Den Internationale Rumstation i næsten 6 måneder.
Folk stiller mig ofte det samme spørgsmål: "Hvordan er det i rummet?",
som om det var en hemmelighed.
Rummet tilhører os allesammen,
og jeg vil gerne fortælle jer hvorfor, det er et sted, som er magisk for os alle.
Dagen efter min 50 års fødselsdag
kravlede jeg ombord på en russisk kapsul
i Rusland
og blev skudt ud i rummet.
Affyringen er det farligste, som vi skal igennem,
og det er også det mest spændende.
Tre, to, en ... liftoff!
Jeg mærkede raketmotorernes kontrollerede raseri gennem hele min krop,
da de skød os væk fra Jorden.
Vi kørte hurtigere og hurtigere og hurtigere
indtil motorerne, efter otte og et halvt minut, med vilje stopper -
kabunk! -
og så er vi vægtløse.
Og missionen og magien kan begynde.
Dmitry og Paolo og jeg cirkulerer rundt om Jorden
i vores lillebitte rumfartøj
og nærmer os forsigtigt rumstationen.
Det er en kompliceret dans med 28.000 kilometer i timen
mellem vores kapsul, som er på størrelse med en Smart Car,
og rumstationen, som er på størrelse med en fodboldbane.
Vi ankommer, når de to fartøjer støder mod hinanden med et blidt bump.
Vi åbner lugerne,
giver hinanden klodsede kram i det vægtløse miljø,
og nu er vi seks.
Vi er en rumfamilie, en omgående familie.
Det, jeg bedst kunne lide ved at bo deroppe,
var at flyve.
Jeg elskede det.
Det var som at være Peter Pan.
Det handler ikke om at svæve.
Blot et prik med en finger
kan faktisk skubbe dig hele vejen gennem rumstationen,
og så krummer man ligesom tæerne ind under sig.
En af mine yndlingsting var at drive stille
gennem rumstationen,
som brummede om natten.
Jeg spekulerede nogle gange på, om den vidste jeg var der,
bare tavs.
Men at dele dette vidunder med resten af besætningen
var også en del af det, der var vigtigt for mig.
En typisk dag i rummet begynder med den perfekte pendlertur.
Jeg vågner, glider gennem laboratoriet,
og siger hej til den bedste morgenudsigt nogensinde.
Det er en virkelig hurtig pendlertur på kun 30 sekunder,
og vi bliver aldrig trætte af at kigge ud af det vindue.
Jeg tror, det minder os om, at vi stadig er meget tætte på Jorden.
Vores besætning var det andet nogensinde, der brugte den canadiske robotarm
til at fange et forsyningsskib på størrelse med en skolebus,
som indeholdt omkring et dusin forskellige eksperimenter,
og den eneste chokolade, som vi ville få at se i de næste fire måneder.
Bortset fra chokoladen, så er hvert eneste af disse eksperimenter
med til at gøre det muligt for os at besvare de videnskabelige spørgsmål,
som vi ikke kan få svar på hernede på Jorden.
Det er som at se gennem en anden linse,
der gør det muligt for os at finde svar på spørgsmål som f.eks:
"Hvad med forbrænding?"
"Hvad med væskedynamik?"
Altså, det er herligt at sove.
Min favoritstilling - jeg mener, du kan vende opad eller nedad -
men min favorit: at krølle mig sammen til en lille bold og svæve frit.
Vasketøj? Niks.
Vi fylder vores beskidte tøj i et tomt forsyningsskib
og sender det ud i rummet.
Toilettet.
Det vil alle høre om.
Det er svært at forstå, så jeg har lavet en lille video,
fordi jeg gerne ville have børn til at forstå
at netop vakuum redder dagen,
og at blot en mild brise får alting
til at falde på sin rette plads.
Det gør det i hvert fald i virkeligheden.
(Latter)
Genbruger vi? Selvfølgelig.
Vi tager vores urin, vi opbevarer det, vi filtrerer det, og så drikker vi det.
Og det er faktisk lækkert.
(Latter)
Vi sidder rundt om bordet,
spiser mad, der ser klamt ud, men faktisk smager ret godt.
Men det er dét at samles rundt om bordet, der er det vigtige,
og det, tror jeg, gør sig gældende for både i rummet og på Jorden,
for det er dét, som sammentømrer en besætning.
For mig var musikken en måde at bevare forbindelsen til resten af verden.
Jeg spillede en duet mellem Jorden og rummet
sammen med Ian Anderson fra Jethro Tull
på 50 års-jubilæet for den første bemandede rumfart.
Det var rigtig vigtigt at holde kontakten til ens familie.
Jeg snakkede med min familie næsten hver dag, jeg var deroppe,
og jeg læste faktisk bøger for min søn, som en måde for os at være sammen på.
Det var så vigtigt.
Når rumstationen passerede hen over Massachusetts,
så løb min familie udenfor
og kiggede efter den klareste stjerne, der drev hen over himlen.
Og når jeg kiggede ned, så kunne jeg ikke se mit hus,
men det betød meget for mig at vide at dem, som jeg holdt allermest af,
kiggede op imens jeg kiggede ned.
Så rumstationen er, for mig, det sted, hvor missionen og magien forenes.
Missionen og arbejdet er vigtige skridt
i vores stræben efter at rejse længere ud i rummet
og essentiel for at forstå bæredygtigheden her på Jorden.
Jeg elskede at være en del af det,
og hvis jeg kunne have taget min familie med mig,
så ville jeg aldrig være kommet hjem.
Så mit udsyn fra stationen viste mig,
at vi alle kommer fra det samme sted.
Vi har alle hver vores rolle at spille.
For Jorden er vores skib.
Rummet er vores hjem.
Og vi er besætningen på Rumskibet Jorden.
Tak.
(Bifald)