Jsem astronautka.
Dvakrát jsem letěla raketoplánem
a na vesmírné mezinárodní stanici jsem žila téměř šest měsíců.
Lidé mi často kladou tu samou otázku: „Jaké je to ve vesmíru?“,
jako by to bylo tajemství.
Vesmír patří nám všem
a ráda bych vám pomohla pochopit,
proč je to místo magické pro nás všechny.
Den po mých 50. narozeninách
jsem vystoupala na palubu ruského modulu,
v Rusku,
a odstartovala do vesmíru.
Start je nejnebezpečnější fáze, kterou provádíme,
a je také nejúžasnější.
Tři, dva, jedna... start!
Cítila jsem každý kousek řízené zběsilosti raketových motorů,
když nás odpálili ze Země.
Letěli jsme rychleji a rychleji a rychleji,
dokud se po osmi a půl minutách motory cíleně nezastaví ‒
škyt! ‒
a jsme v beztíži.
Mise a kouzlo začínají.
Dmitrij, Paolo a já kroužíme kolem Země
v naší malé kosmické lodi
a opatrně se přibližujeme k vesmírné stanici.
Je to složitý tanec v rychlosti 28 000 kilometrů za hodinu
mezi naším modulem o velikosti malého auta
a vesmírnou stanicí o velikosti fotbalového hřiště.
Když se ta dvě plavidla
s jemným zaduněním ukotví, jsme na místě.
Otvíráme poklopy,
v beztíži se vzájemně objímáme jak jen to jde,
a nyní je nás šest.
Jsme vesmírná rodina, instantní rodina.
Mojí oblíbenou součástí života tam nahoře bylo létání.
Milovala jsem to. Bylo to jako být Petrem Panem.
Nejde o plavání.
Pouhý dotyk prstu
vás ve skutečnosti postrčí napříč celou vesmírnou stanicí
a pak se lehce přidržíte za špičku nohy.
Jednou z mých oblíbených věcí bylo tiché poletování si
vesmírnou stanicí, která bzučela nocí.
Přemýšlela jsem, jestli si uvědomuje moji přítomnost,
jen zůstává potichu.
Ale sdílení tohoto zázraku s posádkou
bylo také součástí toho, co bylo pro mě důležité.
Typický den ve vesmíru začíná bezvadným dojížděním do práce.
Probudím se, plavím se do laboratoře
a zdravím tu nejkrásnější ranní vyhlídku vůbec.
Je to opravdu rychlé dojíždění, jen 30 sekund,
a ten pohled z okna nás nikdy neunaví.
Připomíná nám to, že jsme vlastně stále velmi blízko Zemi.
Naše posádka jako teprve druhá v historii použila kanadskou robotickou ruku
k zachycení zásobovací lodi velikosti školního autobusu,
která vezla asi tucet různých experimentů
a jedinou čokoládu, kterou jsme v příštích čtyřech měsících viděli.
Když nepočítám čokoládu, každý jednotlivý experiment
umožňuje odpovědět na další vědeckou otázku,
na kterou nedokážeme odpovědět tady dole na Zemi.
Je to jako jiný objektiv,
který nám umožňuje vidět odpovědi na otázky:
„A co spalování?“,
„A co dynamika tekutin?“
Spánek je úchvatný.
Moje oblíbená poloha ‒ dá se spát vzhůru nohama, na správné straně ‒
já nejraději spím stočená do klubíčka a volně plovoucí.
Prádelna? Ani náhodou.
Naše špinavé oblečení naložíme do prázdné zásobovací lodi
a pošleme to do vesmíru.
Toaleta.
Každý to chce vědět.
Je těžké to pochopit, takže jsem vám vytvořila malé video,
protože jsem chtěla, aby děti pochopily,
že vše vyřeší princip vakua,
pouhý jemný vánek pomůže, aby všechno šlo tam,
kam je potřeba.
Skutečně to tak je.
(smích)
Recyklace? Samozřejmě.
Shromažďujeme moč, ukládáme ji, filtrujeme ji a pak ji pijeme.
A je to skutečně lahodné.
(smích)
Sedíme u stolu
a jíme jídlo, které nevypadá vábně, ale ve skutečnosti chutná docela dobře.
Ale důležité je to scházení se u stolu,
ve vesmíru i na Zemi,
protože to je to, co posádku stmeluje.
Hudba pro mě byla způsob, jak zůstat ve spojení se zbytkem světa.
Hrála jsem v duetu Země s vesmírem
s Ianem Andersonem z Jethro Tull
při příležitosti 50. výročí prvního letu člověka do vesmíru.
Spojení s rodinou bylo velmi důležité.
Mluvila jsem s rodinou téměř každý den po celou dobu, co jsem tam byla,
a dokonce jsem četla svému synovi knihy, což byl náš způsob, jak být spolu.
Velmi důležité.
Když vesmírná stanice plula nad Massachusetts,
moje rodina běžela ven
a sledovala nejjasnější hvězdu plující po obloze.
Když jsem se podívala dolů, neviděla jsem náš dům,
ale hodně pro mě znamenalo vědět, že lidé, které jsem milovala nejvíce,
vzhlíželi nahoru, zatímco já jsem se dívala dolů.
Takže pro mě je vesmírná stanice místem, kde se setkávají poslání a kouzlo.
Naše mise a práce jsou životně důležité
při hledání naší budoucnosti mimo naši planetu
a nezbytné pro pochopení udržitelnosti života zde na Zemi.
Milovala jsem být součástí toho
a kdybych s sebou mohla vzít svoji rodinu,
nikdy bych se domů nevrátila.
A tak mi pohled ze stanice ukázal,
že pocházíme všichni ze stejného místa.
Každý hrajeme svou roli.
Protože Země je naše loď.
Vesmír je náš domov.
A my jsme posádkou „Kosmické lodě Země“.
Děkuji.
(potlesk)