Csak én csalódtam kicsit
a demokráciában,
vagy mások is itt a teremben?
(Taps)
Nézzünk néhány számot.
Ha a világ adatait nézzük,
az elnökválasztásokon az átlagos részvételi arány
az elmúlt harminc évben
csupán 67 százalékos volt.
Ha Európa adatait nézzük,
az európai parlamenti választások részvételi arányát,
ez átlagosan
épp csak 42 százalék.
Nézzük New Yorkot,
hányan mentek el szavazni a legutóbbi polgármester-választáskor.
Láthatjuk, hogy az állampolgároknak csak 24 százaléka vett részt.
Ez azt jelenti, ha még menne a "Jóbarátok" sorozat,
csak Joey és esetleg Phoebe ment volna el szavazni.
(Nevetés)
Senki sem hibáztathatja őket, az embereknek elegük van a politikusokból.
És abból, hogy miközben családjukkal és barátaikkal érintkeznek,
mások adatokat gyűjtenek róluk,
majd ezeket felhasználva politikai propagandát zúdítanak rájuk.
De mindez nem újdonság.
Manapság lájkokkal tolják az arcunkba a propagandát,
még mielőtt az irányítószámunkat, nemünket vagy korunkat firtatnák,
mert az emberek megkörnyékezése politikai célú propagandával
olyan régi, mint maga a politika.
Politikai propaganda pedig azért létezik,
mert a demokráciának van egy gyenge pontja:
a képviselet intézménye.
A demokrácia tulajdonképpen a néphatalom gyakorlása.
A valóságban azonban a hatalmat át kell ruháznunk egy képviselőre,
aki a mi nevünkben gyakorolja ezt a hatalmat.
A képviselő támadási felület,
vagyis gyenge pont.
Ő a célpont, ha a demokráciát akarjuk támadni,
mivel a demokráciát vagy a képviselőn,
vagy a képviselő-választáson keresztül ragadhatjuk meg.
A nagy kérdés tehát ez:
itt a történelem végállomása?
Vajon ez a legjobb, amit tehetünk,
vagy van más lehetőség is?
Egyesek elgondolkodtak más lehetőségeken is,
és az egyik ötlet a közvetlen demokrácia.
Eszerint a nép, teljesen megkerülve a politikusokat
közvetlenül szavaz bizonyos ügyekről,
illetve törvényjavaslatokról.
Az ötlet persze naiv,
mert túl sok mindenről kéne döntenünk.
Nézzük az Egyesült Államok 114. kongresszusát:
láthatták, hogy a Képviselőház
több mint 6000 törvényjavaslatot tárgyalt,
a Szenátus több mint háromezret,
majd több mint 300 törvényt fogadtak el.
Hetente sok döntést kéne hoznia
minden egyes embernek
olyan témákról, melyeket alig ismer.
A kognitív sávszélesség problémájával szembesülünk tehát,
ha a közvetlen demokrácia megvalósíthatóságát mérlegeljük.
Mások a likvid, vagy folyékony demokráciában gondolkodnak,
melyben ön átruházza a politikai hatalmat valakire,
aki átruházhatja azt másra,
így egy nagy követői hálózat alakul ki,
melyben végül néhány megbízott hoz döntéseket
a követőik és azok követői nevében.
De ez az ötlet sem oldja meg a kognitív sávszélesség problémáját,
és őszintén szólva eléggé hasonlít arra, mintha képviselőink lennének.
Ezért elhatároztam, hogy ma kissé provokatív leszek,
és megkérdezem önöket:
mi lenne, ha nem a politikusok kihagyásával próbálkoznánk,
hanem önműködővé tennénk őket?
Az automatizáció ötlete nem újdonság.
Több mint 300 éve kezdődött,
amikor francia takácsok a szövőszék gépesítésén gondolkodtak.
Azt a versenyt Joseph-Marie Jacquard nyerte meg.
Selyemszövő és kereskedő volt,
aki a szövőszék és a gőzgép összeházasításával
önműködő szövőszéket alkotott.
És ezzel átvette az irányítást.
Sokkal bonyolultabb, összetettebb szöveteket tudott így szőni
a kéziszőtteseknél.
Ám a verseny megnyerésével
egyúttal az automatizáció folyamatának modelljét is kialakította.
Az azóta eltelt háromszáz év során
a gépesítés folyamata változatlan maradt:
először meghatározunk egy szükségletet,
aztán megalkotjuk az eszközt, ami ezt kielégíti –
mint például a szövőszéket –,
majd megfigyeljük, hogyan használják az emberek,
végül pedig gépesítjük a felhasználót.
Így jutottunk el a mechanikus szövőszéktől
az önműködő szövőszékig,
és ehhez ezer év kellett.
Később már csak száz évbe telt,
míg ugyanilyen lépésekben kifejlesztettük a gépkocsit.
De az a helyzet,
hogy az automatizáció mára valósággá vált.
Ezt a videót egy toshibás kollégám osztotta meg velem,
bemutatja a gyárat, ami szilárdtest-meghajtókat állít elő.
Az egész gyár egy robot.
Egyetlen ember sincs ott.
A robotok hamarosan kilépnek a gyárakból,
világunk része lesznek,
munkaerővé válnak ők is.
Munkám során olyan eszközöket hozok létre,
amik egész országok adatait integrálják,
hogy megteremtsük a szükséges alapokat
e gépek későbbi szabályozásához is.
Ma azonban nem azért jöttem ide, hogy azokról az eszközökről beszéljek,
amik országok adatait integrálják.
Inkább egy másik ötletet mutatok be,
amivel átgondolhatjuk az MI alkalmazását a demokráciában.
Az eszközök ugyanis, amiket fejlesztek, döntéshozatal céljára készülnek.
E döntések bizonyos értelemben objektívnek tekinthetők –
állami beruházási döntések.
Léteznek azonban törvényhozói döntések is.
Ez utóbbiaknál pedig fontos,
hogy az emberek elmondják róluk a véleményüket,
fontos a részvétel, fontos a vita,
fontos a mérlegelés.
Régóta gondoljuk azt,
hogy a demokrácia tökéletesítéséhez több kommunikációra van szükség.
Tehát a demokrácia érdekében kifejlesztett összes technológiánk,
akár az újságok, akár a közösségi média
a kommunikáció növelését szolgálja.
Ezt is kipróbáltuk, és már tudjuk:
mindez nem jelent megoldást a problémára.
Ez ugyanis nem kommunikációs,
hanem kognitív sávszélességi gond.
Ha tehát a kognitív sávszélesség a gond,
a kommunikáció növelése
nem fogja megoldani a problémát.
Másfajta technológiákra van szükség,
amik segítenek megküzdeni
a kommunikációáradat egy részével.
Gondoljanak egy apró avatárra,
egy szoftverágensre,
egy digitális Beszélő Tücsökre,
(Nevetés)
ami alapvetően képes helyettünk kérdéseket megválaszolni.
Ha lenne ilyen technológiánk,
megszabadulhatnánk a kommunikáció egy részétől,
miközben egyrészt több, másrészt jobb döntéseket hozhatnánk.
Egyébként a szoftverágens gondolata szintén nem újdonság.
Nap mint nap használjuk.
Szoftver ágenseket használva döntjük el,
merre induljunk el úticélunk felé,
kiválasztják, milyen zenét szeretnénk hallgatni,
vagy felajánlják, mi legyen a következő könyv, amit elolvasnánk.
Van tehát egy kézenfekvő ötletünk a 21. században,
ami éppen olyan kézenfekvő,
mint Jacquard korában volt a gőzgép és a szövőszék egyesítése.
Ugyanígy egyesíthetnénk a közvetlen demokráciát a szoftverágensekkel.
Képzeljenek el egy világot,
melyben nem olyan képviselőjük van,
aki önöket és milliónyi társukat egyszerre képviseli,
hanem olyan, aki csak önöket képviseli,
csakis az önök egyedi politikai nézeteit:
legyen az akár a liberalizmus és a libertárianizmus fura egyvelege,
bizonyos kérdésekben kissé konzervatív,
más kérdésekben nagyon is progresszív nézetekkel fűszerezve.
Jelenlegi politikusaink "egységcsomagok", tele kompromisszumokkal.
Viszont lehet olyan képviselőm, aki csakis engem képvisel,
ha lemondok arról az elképzelésről,
hogy egy képviselő csakis emberi lény lehet.
Ha az a képviselő szoftverágens,
lehet olyan szenátusunk, ahol annyi szenátor van, ahány polgár.
E szenátorok el tudnak olvasni minden törvényjavaslatot,
és szavazni tudnak mindegyikről.
Ez tehát egy kézenfekvő ötlet, amit esetleg megfontolhatunk.
Tisztában vagyok azzal,
hogy ez az elképzelés ma még félelmetesnek tűnhet.
Igaz, ijesztően hangzik:
egy robot, aki felbukkan a jövőből azért,
hogy segítse a kormányunkat.
De volt már ilyen.
(Nevetés)
És egész helyes srác volt.
Hogy is festene ötletünk Jacquard-szövőgépes változata?
Nagyon egyszerű rendszer lenne.
Képzeljék el: bejelentkeznek, létrehozzák avatárukat,
aztán elkezdik őt kiképezni.
Megismertetik vele olvasási szokásaikat,
hozzákapcsolják közösségi profiljukhoz
vagy egyéb adataikhoz,
például pszichológiai tesztek kitöltésével.
Ebben az a szép, hogy nincs benne csalás.
Nem a barátainkkal, családtagjainkkal folytatott csevegések adatait
használják fel politikai célokra.
Kifejezetten e célra készült rendszerrel osztjuk meg adatainkat,
hogy a megbízásunkból hozzon politikai döntéseket.
Ha megvannak az adatok, kiválasztunk egy tanító algoritmust.
Ez egy nyílt fórum,
ahová különféle emberek olyan algoritmusokat tölthetnek fel,
melyek adataink alapján megjósolják szavazatunkat.
A rendszer nyitott, senki sem felügyeli az algoritmusokat;
némelyik közülük népszerűbb,
mások kevésbé népszerűek.
Végül pedig felülvizsgálhatjuk a rendszert.
Ellenőrizhetjük, hogy működik avatárunk.
Akár robotpilóta-üzemmódba is állíthatjuk.
Ha kevésbé bízunk benne,
beállíthatjuk, hogy minden döntés előtt visszakérdezzen,
vagy beállíthatunk bármit
e két véglet között.
Hogy miért élünk oly kevéssé a demokráciával,
annak egyik oka az lehet, hogy nagyon rossz a felhasználói felülete.
Ha tehát ezt tökéletesítjük,
akkor hatékonyabban élhetünk vele.
Természetesen számos kérdés felvetődhet.
Hogyan tanítsuk be avatárjainkat?
Hogyan őrizzük meg adataink biztonságát?
Hogy tartsuk fenn rendszereink függetlenségét és ellenőrizhetőségét?
Mi lesz a nyolcvanéves nagymamámmal,
aki nem tudja használni az internetet?
Higgyék el, ismerem ezeket a kérdéseket.
Amikor új ötleteken töprengünk, óvakodjunk a pesszimistáktól:
arról híresek, hogy minden megoldásra van egy problémájuk.
(Nevetés)
Gondolkozzunk tehát nagyban.
Eddig kis ötletekről beszéltünk,
azt kérdeztük, hogyan NEM működne mindez.
A nagy ötletek viszont arról szólnak,
mihez kezdhetnénk mindezzel,
ha mégiscsak működne?
Az egyik téma ez lehetne: ki írja a törvényeket?
Meglévő avatárjaink
eleinte olyan törvényekről szavaznának,
melyeket képviselőink vagy politikusaink írtak korábban.
Ha ez jól működne,
kifejleszthetnénk egy algoritmust,
mellyel olyan törvényt írhatnánk,
ami egy bizonyos százalékú jóváhagyást kapna,
és ezzel megfordíthatóvá válna a folyamat.
Most persze azt gondolhatják: nevetséges ötlet, nem kéne belevágnunk.
De tagadhatatlan, hogy ez az ötlet csakis olyan világban lehetséges,
ahol a közvetlen demokrácia és a szoftverágensek
a közügyekben való részvétel járható útját jelentik.
Hogy robbantsuk hát ki a forradalmat?
Nem kell hozzá sem kordon, sem tüntetések,
nem kell azt követelni, hogy politikusaink robotokká változzanak.
Nem így fog működni.
Ennél sokkal egyszerűbben,
lassabban és szerényebben
fog megvalósulni.
Kezdetben egyszerű rendszereket telepítünk
iskolákban, könyvtárakban, nonprofit szervezetekben.
Aztán igyekszünk megoldani
azokat a kis kérdéseket, problémákat,
melyeket meg kell oldanunk ahhoz,
hogy ötletünk megvalósítható, megbízható legyen.
És ha e rendszerben már száz, ezer, százezer ember szavazhat
nem politikai kötődés mentén,
akkor kialakul a rendszer iránti bizalom,
megváltozik a világ,
és akik most még olyan kicsik, mint a kislányom,
így fognak felnőni.
És mire a lányom annyi idős lesz, mint én most,
ez az ötlet, ami – elismerem – ma még őrültségnek hangzik,
neki és barátainak talán már nem fog annak tűnni.
És ha ezt elérjük,
történelmünk végállomásához érünk,
és elkezdődhet az ő történelmük.
Köszönöm.
(Taps)