ריצה: זה בעצם רק ימין, שמאל, ימין, שמאל, נכון?
כלומר, אנחנו עושים את זה כבר 2 מיליון שנים,
אז קצת יהיר מצידי להניח
שיש לי משהו חדש לומר
שעדין לא נאמר מזמן.
אבל הדבר היפה בריצה, כפי שגיליתי,
הוא שמשהו מוזר קורה
בפעילות הזו כל הזמן.
לדוגמא: לפני חודשיים, אם ראיתם את מרתון ניו-יורק,
אני בטוח שראיתם משהו
שאף אחד לא ראה לפני כן.
אשה אתיופית בשם דררטו טולו
מגיעה לקו הזינוק.
היא בת 37,
היא לא ניצחה אף מרתון ב8 שנים,
ובחודשים שקדמו לתחרות
היא כמעט מתה בלידה.
דררטו טולו כבר עמדה לפרוש מתחרויות,
אבל היא החליטה להמר על הכל
וללכת על הפרס הגדול
בארוע הבולט,
מרתון ניו יורק.
אבל - חדשות רעות לדררטו טולו - היו עוד כמה עם אותו רעיון,
כולל הזוכה בזהב באולימפיאדה
ופולה רדקליף, חיה רעה,
רצת המרתון המהירה ביותר בהיסטוריה, בגדול.
רחוקה רק 10 ד' משיא העולם לגברים,
פולה רדקליף היא בלתי מנוצחת.
אלה המתחרים שלה.
האקדח יורה, והיא אפילו לא אנדרדוג,
היא מתחת לאנדרדוגים.
אבל התת-אנדרדוג מחזיקה מעמד.
ולאחר 22 מתוך 26 המייל בתחרות,
הנה דררטו טולו
למעלה בקבוצה המובילה.
ואז קורה משהו ממש מוזר.
פולה רדקליף, מי שכולם בטוחים שתקטוף את הפרס
תחת ידיה של דררטו טולו התת-אנדרדוג,
לפתע לופתת את רגלה ומתחילה לסגת.
אנחנו יודעים מה לעשות במצב כזה, נכון?
מכניסים לה מרפק בשיניים
וטסים לקו הסיום.
דררטו טולו הורסת את התסריט הזה.
במקום להמריא,
היא נסוגה, תופסת את פולה רדקליף,
אומרת, "קדימה, בואי איתנו, את יכולה לעשות את זה."
אז פולה רדקליף, לרוע המזל, עושה את זה.
היא משיגה את הקבוצה המובילה
ודוחפת לעבר קו הסיום.
אבל אז היא מתחילה לסגת שוב.
ובפעם השניה דררטו טולו תופסת אותה ומנסה למשוך אותה.
ופולה רדקליף בנקודה הזו אומרת,
"אני גמורה. רוצי."
אז זה סיפור פנטסטי, וכולנו יודעים איך הוא מסתיים.
היא מפסידה את הצ'ק,
אבל חוזרת הביתה עם משהו הרבה יותר גדול וחשוב.
אבל דררטו טולו הורסת את התסריט שוב.
במקום להפסיד היא עוקפת בלהבה את החבורה המובילה ומנצחת,
מנצחת את מרתון ניו יורק,
הולכת הביתה עם צ'ק גדול ושמן.
זה סיפור שמחמם את הלב,
אבל אם תחפרו מעט יותר עמוק,
אתם חייבים לתהות מה בדיוק קרה שם.
כשיש לכם שתי חריגות ביצור אחד,
זו אינה מקריות.
כשיש מישהו שהוא יותר תחרותי ויותר רחום
מכל אחד אחר בתחרות, גם זו אינה מקריות.
תראו לי יצור עם קרומים על הרגלים וזימים -
ברור שהוא קשור למים.
מישהו עם לב כזה, יש כאן איזה שהוא קשר.
והתשובה, אני חושב,
נמצאת בקניוני הנחושת של מקסיקו,
שם חי שבט מתבודד,
הנקרא טראהומרה.
האינדיאנים של הטראהומרה יוצאי דופן בשלוש דברים.
הראשון,
הם חיים היום
כפי שחיו לפני 400 שנה.
כשהכובשים הגיעו לצפון אמריקה, היו לך שתי אפשרויות:
או להילחם מולם, או לברוח.
המאיה והאצטק נלחמו,
וזו הסיבה לכך שיש מעט מאוד אנשי מאיה ואצטק.
לטראהומרה היתה אסטרטגיה שונה.
הם ברחו והתחבאו
בתוך מערכת קניונים,
מבוך דמוי קורי עכביש,
הנקראת קניוני הנחושת,
ושם הם נשארו מאז המאה ה17,
בערך כפי שחיו מאז ומעולם.
הדבר השני המדהים בטראהומרה
הוא שגם בגיל מבוגר מאוד - 70, 80,
הם רצים, לא מרתונים,
אלא מגה-מרתונים.
הם לא רצים 42 ק"מ,
הם רצים 150-250 ק"מ בפעם,
וללא פציעות או בעיות, כך נראה.
הדבר האחרון שמדהים בטראהומרה
הוא שכל הדברים שנדבר עליהם היום,
כל הדברים שאנחנו מנסים לפתור
בעזרת הטכנולוגיה וכח החשיבה שלנו,
דברים כמו מחלות לב, כולסטרול, סרטן,
ופשע, לחימה, אלימות, דכאון -
כל הדברים האלה - הטראהומרה לא מכירים אותם.
הם חופשיים
מכל המחלות המודרניות הללו.
אז מה הקשר?
שוב, אנחנו מדברים על יוצאי דופן.
חייב להיות איזה שהוא קשר סיבתי כאן.
אז יש צוותים של מדענים
בהרווארד ובאוניברסיטת יוטה
שמתאמצים מאוד לנסות ולהבין
את מה שהטראהומרה יודעים מאז ומתמיד.
הם מנסים לפתור את אותן תעלומות.
ושוב, תעלומה בתוך תעלומה -
אולי המפתח לדררטו טולו והטראהומרה
נמצא בשלוש תעלומות אחרות שהן:
שלושה דברים, אם יש לכם את התשובה - תעלו לכאן ותגידו,
כי אף אחד אחר לא יודע אותה.
ואם אתם יודעים אותה, אז אתם חכמים יותר מכל אדם אחר.
תעלומה מס' 1 היא זו:
לפני 2 מיליון שנים המוח האנושי זינק בגודלו.
לאוסטרלופיתקוס היה מוח אפונה קטן.
לפתע בני האדם מופיעים - הומו ארקטוס -
ראש מלון גדול.
כדי לתחזק מוח בגודל כזה,
אתה זקוק למקור אנרגיה קלורי מרוכז.
במילים אחרות, בני האדם הראשונים אכלו חיות מתות -
אין ויכוח, זו עובדה.
הבעיה היחידה היא,
הנשקים הראשונים החדים הופיעו רק לפני 200,000 שנה.
אז איך שהוא במהלך כמעט 2 מיליון שנה,
אנחנו הרגנו חיות ללא כלי נשק.
עכשיו, לא השתמשנו בכוח שלנו,
כי אנחנו היינו הכי פחדנים בג'ונגל.
כל חיה אחרת היתה חזקה מאיתנו.
היו להם ניבים וטופרים, זריזות ומהירות.
אנחנו חושבים שאוסייאן בולט הוא מהיר. סנאי לוקח את בולט בקלות.
אנחנו לא מהירים.
זה יהיה ארוע אולימפי: שחררו סנאי.
מי שתופס את הסנאי, מקבל מדליית זהב.
אז בלי נשק, בלי מהירות, בלי כוח, ניבים או טופרים.
איך אנחנו הורגים את החיות האלה? תעלומה מס' 1.
תעלומה מס' 2:
נשים מתחרות באולימפיאדה כבר די הרבה זמן,
אבל דבר אחד יוצא דופן לגבי כל הרצות המהירות -
הן גרועות.
אין אשה אחת מהירה על פני כדה"א
ומעולם לא היתה.
האשה המהירה ביותר שרצה מייל עשתה זאת ב 4.15.
בקלות אני מוצא נער בתיכון
שרץ מהר יותר מ4.15.
מאיזו שהיא סיבה אתן ממש איטיות.
(צחוק)
אבל תלכו למרתון שדיברנו עליו -
הרשו לכן להשתתף במרתון רק לפני 20 שנה.
כי לפני שנות ה80
המדע הרפואי טען שאם אשה תנסה לרוץ 42 ק"מ -
מישהי יודעת מה יקרה אם תנסו לרוץ 42 ק"מ,
למה נאסר עליכן להשתתף במרתון לפני שנות ה80?
(קהל: הרחם ייקרע.) הרחם שלה ייקרע.
כן. איברי הרבייה היו נקרעים.
הרחם היה נופל, ממש נופל מחוץ לגוף.
עכשיו, אני הייתי בהרבה מרתונים,
ועדיין לא ראיתי רחמים.
(צחוק)
אז נשים רצות מרתון רק ב20 השנים האחרונות.
בעקומת הלמידה הקצרה מאוד הזו,
אתן הגעתן מאיברים שבורים
לכך שאתן רחוקות רק ב10 ד'
משיא העולם הגברי.
ואז עוברים את 42 הק"מ,
למרחקים שמדע הרפואה טען שהם קטלניים עבור בני אדם -
אתם זוכרים שפיידיפידס מת כשהוא רץ 42 ק"מ -
מגיעים ל80, 150 ק"מ,
וזה סיפור אחר לגמרי.
תקחו רצות כמו אן טרייסון, או ניקי קימבל, או ג'ן שלטון,
שימו אותן בתחרות של 80 או 150 ק"מ מול כל אחד בעולם,
50% שהן מנצחות.
אתן לכן דוגמא.
לפני שנתיים, אמילי באייר נרשמה למרוץ
שנקרא 'הרדרוק 100',
וזה אומר הכל.
נותנים לך 48 שעות לסיים את המרוץ.
אז אמילי באייר, מתוך 500 רצים,
היא מגיעה למקום ה-8, בעשיריה הפותחת,
אפילו שהיא עצרה בכל תחנות התמיכה
כדי להיניק את התינוק שלה במהלך המרוץ -
ועדיין, השיגה 492 אנשים אחרים.
התעלומה האחרונה: אז למה נשים מתחזקות
ככל שהמרחקים גדלים?
התעלומה השלישית היא זו:
באוניברסיטת יוטה התחילו לעקוב אחרי זמני הסיום
של רצי מרתון.
ומה שהם מצאו
הוא שאם תתחילו לרוץ מרתון בגיל 19,
אתם תשפרו מהירות כל שנה,
עד שתגיעו לשיא בגיל 27.
לאחר מכן תיכנעו
לכוחות הזמן,
ותהפכו ליותר ויותר איטיים,
עד שתרוצו באותה מהירות בה הייתם בגיל 19.
אז בערך 7-8 שנים עד שתגיעו לשיא,
ואז נפילה הדרגתית ממנו,
עד שתחזרו לנקודת ההתחלה.
הייתן חושבות שלוקח 8 שנים לחזור לאותה מהירות,
אולי 10 שנים, לא - 45 שנה.
גברים ונשים בני 64
רצים מהר כפי שרצו בגיל 19.
עכשיו, נראה אתכן חושבות על פעילות גופנית אחרת -
ואל תגידו גולף - משהו קשה -
שבה הזקנים מצליחים
כמו שהצליחו כנערים.
אז יש לכן את שלוש התעלומות האלה.
האם יש חלק בפאזל
שיכול לחבר את כל הדברים האלה יחד?
צריך מאוד להיזהר בכל פעם
שמישהו מביט לפרה-היסטוריה ומנסה לתת תשובה כללית,
כי משום שזה פרה-היסטוריה,
הוא יכול להגיד מה שהוא רוצה בלי שתוכלו להתנגד.
אבל אני אציע לכם את זה:
אם תשימו חלק אחד באמצע הפאזל הזה,
פתאום הכל מתחבר יחד לתמונה ברורה.
אם אתן תוהות למה הטראהומרה לא רבים,
ולא מתים ממחלות לב,
למה אשה אתיופית ענייה בשם דררטו טולו
יכולה להיות הכי רחומה וגם הכי תחרותית,
ולמה הצלחנו איך שהוא
למצוא מזון ללא נשק,
אולי זה משום שבני האדם,
למרות שאנחנו אוהבים לחשוב על עצמנו כעל אדוני היקום,
למעשה נבררו כלא יותר מאשר
להקה של כלבים צדים.
אולי התפתחנו
כחיה בלהקת ציד.
כי היתרון האחד שהיה לנו בטבע -
שוב, זה לא ניבים, טופרים או מהירות -
הדבר היחיד שאנחנו עושים ממש ממש טוב, זה להזיע.
אנחנו ממש טובים בלהזיע ולהסריח.
יותר טוב מכל יונק על פני כדה"א, אנחנו מזיעים ממש טוב.
אבל היתרון
באי הנוחות החברתית הזו
היא העובדה שכשזה מגיע לריצה
תחת חום גבוה למרחקים גדולים,
אנחנו מצויינים, הכי טובים בעולם.
קחו סוס ביום חם,
ואחרי 8-10 ק"מ לסוס הזה יש בחירה.
או לנשום, או להתקרר,
הוא לא יכול לעשות את שניהם - אנחנו כן.
אז מה אם התפתחנו כחיות בלהקת ציד?
מה אם היתרון הטבעי היחיד שהיה לנו בעולם
הוא העובדה שאנחנו יכולים לצאת יחד כקבוצה,
לצאת לסוואנה האפריקאית, לבחור אנטילופה,
ולצאת בלהקה ולהריץ את הדבר הזה עד מוות?
זה כל מה שיכולנו לעשות.
יכולנו לרוץ ממש רחוק ביום חם.
אז אם זה נכון, עוד שני דברים צריכים להיות נכונים.
מילת המפתח במושג "להקת ציד" היא "להקה."
אם תצאו לבדכם, ותנסו לרדוף אחר אנטילופה,
אני מבטיח לכם שתהיינה שתי גוויות בסוואנה.
צריך להקה כדי למשוך יחד.
צריך את בני ה64-65
שכבר עושים את זה די זמן
כדי להבין איזו אנטילופה לנסות לתפוס.
העדר מתפצל ואז מתאחד שוב.
הסיירים המומחים האלה חייבים להיות חלק מהלהקה.
הם לא יכולים להיות 15 ק"מ מאחור.
אתם זקוקים לנשים ולמתבגרים איתכם,
כי שני הזמנים בחיים בהם מפיקים הכי הרבה מחלבון מן החי
הם כשאת אם מניקה ונערים בגיל ההתבגרות.
אין הגיון שתהיה לנו אנטילופה מתה כאן,
והאנשים שרוצים לאכול אותה במרחק של 80 ק"מ.
הם צריכים להיות חלק מהלהקה.
אתם זקוקים לחתיכים בני 27 שנמצאים בשיא אונם,
מוכנים להפיל את הטרף,
ואתם זקוקים למתבגרים שם,
שלומדים את כל הענין. כולם מעורבים.
הלהקה נשארת יחד.
עוד דבר שחייב להיות נכון בלהקה הזו: היא יכולה להיות חומרנית מדי.
אתה לא יכול לסחוב איתך את כל הזבל שלך, בנסיון לרדוף אחר האנטילופה.
אתם לא יכולים להיות להקה עצבנית, או אחת שעושה חשבון.
כמו "אני לא רודף אחרי האנטילופה של הבחור הזה,
הוא עצבן אותי, שהוא ירדוף אחרי האנטילופה בעצמו."
הלהקה חייבת להיות מסוגלת לוותר על הגאווה,
לשתף פעולה ולמשוך יחד.
מה שתקבלו בסוף, במילים אחרות,
זו תרבות שדומה להפליא
לזו של הטראהומרה -
אותו שבט שנותר ללא שינוי
מאז עידן הקרח.
זו טענה באמת משכנעת
שאולי הטראהומרה עושים
בדיוק את מה שכולנו עשינו במשך 2 מיליון שנה.
שזה אנחנו, בחיים המודרניים, שירדנו מהשביל.
אתם יודעים, אנחנו מסתכלים על ריצה כאל פעולה זרה, חייזרית,
כעונש שצריך לעשות כי אכלנו פיצה בערב הקודם.
אבל אולי זה משהו אחר.
אולי לקחנו את היתרון הטבעי שהיה לנו
וקלקלנו אותו.
איך קלקלנו אותו? נו, איך אנחנו מקלקלים כל דבר?
אנחנו מנסים לעשות מזה רווח.
אנחנו מנסים לארוז את זה, לשפר את זה,
ולמכור את זה לאנשים.
ומה שקרה הוא שהתחלנו לייצר
את הדברים המגונדרים הרכים האלה,
שמשפרים את הריצה, נעלי ריצה.
הסיבה שאני מתעצבן אישית מהנושא של נעלי ספורט,
הוא משום שקניתי מיליון כאלה, והמשכתי להיפצע.
ואני חושב שאם מישהו כאן רץ -
ודיברתי על זה עם קרול,
דיברנו שתי דקות מאחורי הבמה והיא דיברה על דורבן ברגל.
אם תדברו עם רץ, אני מבטיח שתוך 30 שניות,
השיחה תעבור לפציעות.
אז אם בני האדם נבררו לרוץ, אם זה היה היתרון הטבעי שלנו,
אז למה אנחנו כ"כ גרועים בו? למה אנחנו ממשיכים להיפצע?
מה שמעניין בקשר לפציעות ריצה,
הוא שהן תופעה חדשה.
אם תקראו פולקלור ומיתולוגיה,
כל סוג של מיתוס או אגדה,
ריצה תמיד קשורה
לחופש, חיוניות, צעירות וחוזק.
רק בתקופתנו
ריצה נקשרה לפחד וכאב.
ג'רונימו נהג לומר
"חברי היחידים הם רגלי. אני בוטח רק ברגלי."
זה משום שבטריאתלון של שבט האפאצ'י
היית רץ 80 ק"מ על פני המדבר,
נלחם פנים אל פנים, גונב כמה סוסים,
ושולף נשק.
ג'רונימו אף פעם לא אמר:
"האכילס שלי, אני בהורדת עומס. אני צריך לקחת שבוע חופש,"
או "אני צריך לעשות אימון משולב.
עדיין לא עשיתי יוגה. אני לא מוכן."
בני האדם רצו ורצו כל הזמן.
אנחנו כאן היום. יש לנו את הטכנולוגיה הדיגיטלית שלנו.
כל המדע שלנו נובע מהעובדה
שאבותינו הקדומים יכלו
לעשות משהו יוצא דופן כל יום,
שהיה לסמוך על רגליהם היחפות
שירוצו מרחקים ארוכים.
אז איך אנחנו חוזרים לזה?
אני טוען שהדבר הראשון הוא
להיפטר מכל האריזות, המכירות, השיווק.
להיפטר מכל נעלי הריצה המסריחות.
להפסיק להתרכז במרתונים עירוניים,
בהם אם עשית 4 שעות אתה גרוע.
אם עשית 3.59.59 אתה גדול,
כי התקבלת לתחרות אחרת.
אנחנו צריכים לחזור לתחושת המשחק והכיף,
והייתי אומר גם לעירום
שהפכו את הטראהומרה
לאחת התרבויות הכי בריאות ושלוות של ימינו.
אז מה יצא לנו מזה?
אז תשרפו את הקלוריות מהגלידה של אמש?
אבל אולי יש כאן עוד רווח.
בלי להיות קיצוני מדי,
דמיינו עולם
בו כולם יוכלו לצאת החוצה
ולעסוק בספורט
שיגרום להם להיות רגועים יותר, שלווים יותר,
בריאים יותר,
לפרוק מתח -
עולם בו לא חוזרים למשרד בזעם,
בו לא חוזרים הביתה עם הררי לחץ.
אולי יש משהו בין מצבנו היום
לבין מצבם של הטראהומרה.
אני לא אומר לחזור לקניוני הנחושת,
ולחיות על תירס, שהוא המאכל המועדף על הטראהומרה,
אבל אולי יש דרך ביניים.
ואם נמצא אותה,
אולי נמצא גם פרס נובל גדול ושמן.
כי אם מישהו היה מוצא דרך
להשיב את היכולת הטבעית
ממנה כולנו נהנינו מרבית שנות קיומנו,
עד בערך שנות ה 70,
היתרונות החברתיים והגופניים,
הפוליטיים והנפשיים,
יכולים להיות מדהימים.
אז מה שאני רואה הוא שיש היום תת-תרבות גדלה
של רצים יחפים, אנשים שנפטרו מנעליהם.
ומה שהם מצאו באופן אחיד הוא
שאם תיפטרו מהנעליים, תיפטרו מהלחץ,
תיפטרו מהפציעות והמכאובים.
ומה שתגלו זה משהו
שהטראהומרה יודעים זה זמן רב,
שזה יכול להיות ממש כיף.
אני חוויתי את זה בעצמי.
הייתי פצוע כל חיי, ואז בשנות ה40 המוקדמות נפטרתי מהנעליים
ומכאובי הריצה שלי נעלמו גם.
אז אני מקווה שכולנו יכולים להרוויח מזה.
ואני מעריך את זה שהקשבתם לסיפור שלי. תודה רבה.
(מחיאות כפיים)