Osećate li se zarobljeno
u propalom ekonomskom modelu?
U modelu koji uništava živi svet
i ugrožava živote naših potomaka?
U modelu koji isključuje milijarde ljudi
dok šačicu ljudi pretvara u nezamislive bogataše?
Koji nas svrstava u pobednike i gubitnike,
a potom krivi gubitnike za njihovu nesreću?
Dobro došli u neoliberalizam,
zombi doktrinu koja izgleda nikako da umre,
koliko god da je sveobuhvatno osporena.
Možda ste pretpostavili da će finansijska kriza 2008. godine
dovesti do kolapsa neoliberalizma.
Naposletku, razotkrila je njegove glavne osobine,
koje su deregulisale poslovanja i finansije,
rušile javne zaštite,
ubacivale ljude u ekstremno međusobno takmičenje,
kao, pa, malčice falične.
Intelektualno se jeste srušio.
Ali i dalje dominira našim životima.
Zašto?
Pa, verujem da je odgovor da još uvek nismo stvorili
novu priču kojom bismo ga zamenili.
Priče predstavljaju način po kome se rukovodimo u svetu.
Omogućuju nam da protumačimo njegove složene i oprečne signale.
Kada želimo da nečemu pridamo smisao,
smisao koji tražimo nije naučni smisao,
već doslednost priče.
Da li ono što čujemo odražava način
na koji očekujemo da se ponašaju ljudi i ceo svet?
Da li se sve to uklapa?
Da li se tu napreduje
kako priča treba da napreduje?
Mi smo bića vezana za priču,
i niz činjenica i brojki, koliko god da su bitne -
a, znate, ja sam empiričar, verujem u činjenice i brojke -
ali te činjenice i brojke nemaju moć da potisnu ubedljivu priču.
Jedino što može da zameni priču
je priča.
Ne možete oduzeti nekome priču
a da mu ne pružite novu.
Nismo mi navikli samo na priče uopšteno,
već na posebne strukture narativa.
Postoji nekoliko osnovnih zapleta koje koristimo iznova i iznova,
a u politici postoji jedan osnovni zaplet
koji se ispostavio kao izuzetno moćan,
i to nazivam „pričom o obnovi“.
Ide ovako.
Rasulo pogodi zemlju,
uzrokovano snažnim i zlim silama
koje rade protiv interesa čovečanstva.
Ali heroj će se pobuniti protiv ovog rasula,
boriti se protiv tih moćnih sila,
svrgnuti ih uprkos svim izgledima
i vratiti sklad u zemlju.
Čuli ste već tu priču.
To je biblijska priča.
To je priča „Harija Potera“.
To je priča „Gospodara prstenova“.
To je priča „Narnije“.
Ali to je takođe priča
koja je pratila skoro svaku političku i religijsku transformaciju
milenijumima unazad.
U stvari, možemo čak reći
da se bez moćne nove priče o obnovi
politička i verska transformacija
možda ne može ni dogoditi.
Toliko je važna.
Nakon što je ekonomija „lese fer“ pokrenula Veliku depresiju,
Džon Mejnard Kejns je seo da napiše novu ekonomiju,
i to tako što je ispričao priču o obnovi
koja je išla ovako nekako.
Rasulo pogodi zemlju!
(Smeh)
Uzrokovano snažnim i zloglasnim silama ekonomske elite
koje su zaplenile svetsko bogatstvo.
Ali heroj ove priče,
pomagačka država, uz podršku ljudi iz radničke i srednje klase,
suprotstaviće se tom neredu,
boriće se protiv tih moćih sila preraspodelom bogatstva,
i trošenjem javnog novca na javna dobra
stvoriće prihod i poslove,
čime će vratiti sklad u zemlju.
Kao i sve dobre priče o obnovi,
i ova je odjeknula širom političkog spektra.
Demokrate i republikanci, radnici i konzervativci,
levica i desnica - svi su postali, uopšteno, kejnzijanci.
Potom, kada je kejnzijanizam upao u probleme
1970-ih,
neoliberali, ljudi poput Fridriha Hajeka i Miltona Fridmana,
istupili su sa novom pričom o obnovi,
a ona je išla ovako nekako.
Nikada nećete pogoditi šta sledi.
(Smeh)
Rasulo pogodi zemlju!
Uzrokovano snažnim i zlim silama
nadmoćne države
čije kolektivističke tendencije ruše slobodu, individualizam
i mogućnosti.
Ali heroj ove priče, preduzetnik,
boriće se protiv ovih moćnih sila,
preokrenuti stanje
i kroz stvaranje bogatstva i mogućnosti
vratiti sklad u zemlju.
I ta priča je odjeknula širom političkog spektra.
Republikanci i demokrati, konzervativci i radnici,
svi su postali, široko gledano, neoliberali.
Suprotstavljene priče
sa istovetnom strukturom narativa.
Zatim se, 2008. godine,
neoliberalna priča raspala,
a njeni protivnici su istupili...
ni sa čim.
Nije bilo nove priče o obnovi!
Najbolje što su imali da ponude bio je razblaženi neoliberalizam
ili podgrejani kejnzijanizam.
I zato smo u škripcu.
Bez te nove priče,
zaglavljeni smo u staroj propaloj priči
koja nastavlja da propada.
Očajanje je stanje u koje upadamo
kada nas mašta izneveri.
Kada nemamo priču koja objašnjava sadašnjost
i opisuje budućnost,
nada nestaje.
Politički neuspeh je u osnovi
neuspeh zamišljanja.
Bez priče o obnovi
koja nam može reći kuda treba da idemo,
ništa se neće menjati,
ali sa takvom pričom o obnovi,
skoro sve se može promeniti.
Priča koju moramo da ispričamo
je priča koja će se dopasti što je moguće većem broju ljudi,
tako da prevazilazi političke podele.
Trebalo bi da se poklopi sa dubokim potrebama i željama.
Trebalo bi da bude jednostavna i razumljiva,
i da bude utemeljena u stvarnosti.
Sada, priznajem da sve to zvuči kao pomalo težak zadatak.
Ali smatram da u zapadnim zemljama
postoji takva priča
koja čeka da se ispriča.
Tokom proteklih nekoliko godina,
došlo je do fascinantne konvergencije nalaza
u nekoliko različitih nauka,
u psihologiji, antropologiji, neuronaukama i evolucionoj biologiji,
i svi nam oni govore nešto prilično zapanjujuće:
da ljudska bića imaju ogroman kapacitet za altruizam.
Naravno, svi mi imamo malo sebičnosti i pohlepe u sebi,
ali kod većine ljudi to nisu dominantne vrednosti.
Takođe se ispostavilo da smo vrhunski saradnici.
Preživeli smo afričke savane
uprkos tome što smo bili slabiji i sporiji od naših predatora i većine našeg plena,
neverovatnom sposobnošću da delujemo u cilju međusobnog pružanja pomoći,
i taj poriv za saradnjom utisnut je u naš um
kroz prirodnu selekciju.
Ovo su glavne, ključne činjenice o ljudskom rodu:
naš neverovatni altruizam i saradnja.
Ali nešto je baš krenulo po zlu.
Rasulo pogodi zemlju.
(Smeh)
Našoj dobroj prirodi suprotstavilo se nekoliko sila,
ali mislim da je najsnažnija sila dominantni politički narativ
našeg vremena,
a koji nam govori da svi treba da živimo u ekstremnom individualizmu
i međusobnom nadmetanju.
On nas tera da se borimo jedni protiv drugih,
da se plašimo i ne verujemo jedni drugima.
On razbija društvo na sitne delove.
Ono slabi socijalne veze zbog kojih vredi živeti.
I u tom vakuumu
razvijaju se te nasilne, netolerantne sile.
Mi smo društvo altruista,
ali nama vladaju psihopate.
(Aplauz)
Ali ne mora biti tako.
Zaista ne mora,
zato što imamo neverovatnu sposobnost zajedništva i pripadnosti,
i pobuđivanjem tog kapaciteta
možemo da oporavimo te neverovatne komponente naše ljudskosti:
naš altruizam i saradnju.
Tamo gde postoji rasparčavanje, možemo izgraditi uspešan građanski život
sa bogatom kulturom učestvovanja.
Na mestu na kome smo slomljeni između tržišta i države,
možemo da izgradimo ekonomiju koja poštuje i ljude i planetu.
I možemo stvoriti tu ekonomiju oko velike zanemarene oblasti,
zajedničkog vlasništva.
Zajedničko vlasništvo nije ni tržište ni država,
nije kapitalizam niti komunizam,
već se sastoji od tri glavna elementa:
određenog resursa,
određene zajednice koja upravlja tim resursem,
i pravila i dogovora koje zajednica stvara da bi njime upravljala.
Pomislite na zajednice širokog opsega, energetske zadruge u zajednici
ili zajedničko zemljište za uzgajanje voća i povrća
koje u Britaniji zovemo dodeljenim parcelama.
Zajedničko vlasništvo se ne može prodati, ne može se pokloniti,
a njegove dobiti se podjednako dele među članovima zajednice.
Tamo gde smo ignorisani i iskorišćavani,
možemo oživeti našu politiku.
Možemo oporaviti demokratiju od ljudi koji su je zarobili.
Možemo koristiti nova pravila i metode izbora
da bismo se postarali da finansijska moć nikad više ne nadjača demokratsku moć.
(Aplauz)
Reprezentativnu demokratiju treba ublažiti participativnom demokratijom
tako da možemo da pročistimo svoje političke izbore,
a te izbore treba što je više moguće sprovoditi na lokalnom nivou.
Ako se o nečemu može odlučiti lokalno,
to ne treba određivati na nacionalnom nivou.
Sve ovo nazivam politikom pripadnosti.
Mislim da ovo ima potencijal da privuče
prilično širok opseg ljudi,
a razlog tome je što u vrlo malo vrednosti
koje dele levica i desnica
spadaju pripadanje i zajednica.
Možda pod njima podrazumevamo donekle drugačije stvari,
ali makar počinjemo nekim zajedničkim jezikom.
Zapravo, veliki deo politike možete videti kao traženje pripadnosti.
Čak i fašisti teže ka zajednici,
doduše, zastrašujuće homogenoj zajednici
u kojoj svi izgledaju isto, nose iste uniforme
i pevaju iste slogane.
Moramo stvoriti zajednicu zasnovanu na mrežama premošćivanja,
ne na mrežama povezivanja.
Mreža koja povezuje okuplja ljude iz homogene grupe,
dok mreža koja premošćava okuplja ljude iz različitih grupa.
Moje uverenje je da, ako stvorimo
dovoljno bogate i životne zajednice koje premošćavaju,
možemo se suprotstaviti potrebi ljudi da se ukopaju u sigurnost
homogene zajednice koja povezuje,
i da se brane od drugih.
Dakle, ukratko,
naša nova priča bi mogla da ide ovako nekako.
Rasulo pogodi zemlju!
(Smeh)
Uzrokovano snažnim i zlim silama
ljudi koji kažu da društvo ne postoji,
koji nam govore da je najveći smisao u životu
da se borimo poput pasa lutalica oko kante za smeće.
Ali heroji priče, mi,
pobuniće se protiv ovog nereda.
Borićemo se protiv tih opakih sila izgradnjom bogatih, angažovanih,
inkluzivnih i darežljivih zajednica,
i na taj način
ćemo vratiti sklad u zemlju.
(Aplauz)
Bilo da smatrate da je ovo prava priča ili ne,
nadam se da se slažete da nam je neka priča potrebna.
Treba nam nova priča o obnovi
koja će nas izvesti iz haosa u kome smo,
koja nam objašnjava zašto smo u haosu i koja nam govori kako izaći iz njega.
A ta priča, ako je ispričamo kako treba,
zaraziće umove ljudi širom političkog spektra.
Naš zadatak je da ispričamo priču koja osvetljava put ka boljem svetu.
Hvala.
(Aplauz)