האם אתם חשים לכודים
במודל כלכלי מקולקל?
מודל שמותח ביקורת על עולם החי
ומאיים על חיי הצאצאים שלנו?
מודל שמדיר מיליארדי אנשים
בעוד שהוא מייצר קומץ עשיר באופן בלתי נתפס?
שממיין אותנו אל מנצחים ומפסידים,
ואז מאשים את המפסידים בביש המזל שלהם?
ברוכים הבאים לניאו-ליברליות,
השיטה הזומבית שלא מתה לעולם,
לא משנה כמה היא מוטלת בספק.
אולי תיארתם לעצמכם שהמשבר הכלכלי ב-2008
יגרום להתמוטטות של הניאו-ליברליות.
אחרי הכל, הוא חשף את המאפיינים המרכזיים שלה,
שהם ביטול רגולציות על עסקים וממון,
הריסת הגנות ציבוריות,
השלכתנו אל תחרות קיצונית אחד עם השני,
כקצת פגומים.
ואינטלקטואלית, היא אכן קרסה.
ועדיין, היא שולטת בחיינו.
מדוע?
ובכן, אני מאמין שהתשובה לכך היא שעדיין לא ייצרנו
סיפור חדש שיחליף אותה.
סיפורים הם האמצעי בעזרתו אנו מנווטים בעולם.
הם מאפשרים לנו לפרש את האותות המורכבים והסותרים שלו.
כשאנו רוצים להבין משהו,
איננו מחפשים אחר הסבר מדעי
אלא אחרי נאמנות סיפורית.
האם מה שאנו שומעים משקף את הדרך
בה אנו מצפים מבני-האדם והעולם לנהוג?
האם זה מחזיק מים?
האם הוא מתפתח
כמו שסיפור צריך להתפתח?
אנחנו יצורים של נרטיבים,
ומחרוזת של עובדות ומספרים, לא משנה כמה חשובים הם --
ואתם יודעים, אני אמפיריציסט, אני מאמין בעובדות ומספרים --
אבל לעובדות ולמספרים הללו אין שום כוח להחליף סיפור משכנע.
הדבר היחיד שיכול להחליף סיפור
הוא סיפור.
לא ניתן לקחת ממישהו סיפור
מבלי לספק לו אחד חדש.
ואלו לא רק סיפורים באופן כללי שאנו מכווננים אליהם,
אלא מבנים סיפוריים מסויימים.
ישנן כמה עלילות בסיסיות שאנו משתמשים בהן שוב ושוב,
ובפוליטיקה יש עלילה בסיסית אחת
שמתגלה להיות חזקה בצורה אדירה,
ואני קורא לה "סיפור השיקום".
הוא הולך ככה.
אי-סדר פוגע בארץ,
הנגרם על-ידי כוחות חזקים ומרושעים
שעובדים נגד האינטרסים של האנושות.
אבל הגיבור ימרוד באי-הסדר,
ילחם בכוחות החזקים,
יביס אותם נגד כל הסיכויים
וישיב הרמוניה לארץ.
שמעתם את הסיפור הזה בעבר.
זהו סיפור התנ"ך.
זה הסיפור של "הארי פוטר".
הסיפור של "שר הטבעות".
הסיפור של "נרניה".
אבל זהו גם הסיפור
שמלווה כמעט כל שינוי פוליטי ודתי
בן אלף שנה.
למעשה, אנו יכולים להרחיב ולומר
שלולא סיפור שיקום רב-עוצמה,
שינוי פוליטי ודתי
עלול לא לקרות.
הוא עד כדי כך חשוב.
אחרי שכלכלת ה"לייז-פייר" הובילה לשפל הגדול,
ג'ון מיינרד קיינס ישב לכתוב כלכלה חדשה,
ומה שהוא עשה היה לספר סיפור שיקום,
והוא הלך בערך ככה.
אי-סדר פוגע בארץ!
(צחוק)
הנגרם על-ידי כוחות חזקים ומרושעים של אליטה כלכלית
שלכדה את העושר העולמי.
אבל הגיבור של הסיפור,
המדינה המתירנית, שנתמכת על-ידי אנשי מעמד הפועלים ומעמד הביניים,
תתחרה באי-הסדר,
תילחם בכוחות החזקים הללו באמצעות חלוקה מחודשת של הון,
ובעזרת בזבוז כספי הציבור על טובין ציבוריים
תיצור הכנסה ומשרות,
ותשיב הרמוניה לארץ.
עכשיו, כמו כל סיפור שיקום טוב,
הסיפור הזה הדהד לאורך כל הספקטרום הפוליטי.
דמוקרטים ורפובליקנים, הלייבור והשמרנים,
שמאל וימין, כולם נהיו קיינסיאנים.
ואז, כשהקיינסיאניות נתקלה במשבר
בשנות ה-70,
הניאו-ליברליים, אנשים כמו פרידריך הייק ומילטון פרידמן,
הגיחו לעולם עם סיפור השיקום החדש שלהם,
והוא הלך בערך כך.
לא תנחשו מה עומד להגיע.
(צחוק)
אי-סדר פוגע בארץ!
הנגרם על-ידי כוחות חזקים ומרושעים
של המדינה האדירה,
שהנטיות לקולקטיביות שלה רמסה את החופש, האינדיבידואליזם
ואת ההזדמנות.
אבל הגיבור של הסיפור, היזם,
ילחם בכוחות החזקים הללו,
יהדוף את המדינה
ובאמצעות יצירת עושר והזדמנות,
ישיב הרמוניה לארץ.
והסיפור הזה הדהד גם כן לרוחב הספקטרום הפוליטי.
רפובליקנים ודמוקרטים, הלייבור והשמרנים,
כולם הפכו להיות ניאו-ליברליים, בגדול.
סיפורים מנוגדים
עם מבנה סיפורי זהה.
ואז, ב-2008,
סיפור הניאו-ליברליזם התפרק,
והמתחרים שלו הגיחו לעולם עם...
כלום.
שום סיפור שיקום חדש!
הדבר הטוב ביותר שיכלו להציע היה ניאו-ליברליזם מהול
או קיינסיאניות מחוממת במיקרוגל.
וזו הסיבה שאנו תקועים.
ללא סיפור חדש
אנו תקועים עם הסיפור הכושל הישן
שממשיך להיכשל.
יאוש הוא המצב שאנו נופלים אליו
כשהדמיון שלנו נכשל.
כשאין לנו אף סיפור המסביר את ההווה
ומתאר את העתיד,
התקווה מתנדפת.
כישלון פוליטי הוא בליבו
כישלון של דמיון.
ללא סיפור שיקום
שאומר לנו לאן אנו צריכים ללכת
שום דבר לא הולך להשתנות,
אבל עם סיפור שיקום שכזה,
כמעט הכל יכול להשתנות.
הסיפור שאנו צריכים לספר
הוא סיפור שחייב למשוך מנעד אנשים רחב ככל האפשר,
חוצה קווי שבר פוליטים.
עליו להדהד עם צרכים ורצונות עמוקים.
הוא אמור להיות פשוט וברור,
ומחובר למציאות.
עכשיו, אני מודה שכל זה נשמע כמו דרישה מוגזמת.
אבל אני מאמין שבמדינות מערביות
ישנו באמת סיפור כזה
שמחכה להתגלות.
לאורך השנים האחרונות
הייתה התכנסות מרתקת של ממצאים
בכמה תחומי מדע שונים,
בפסיכולוגיה ואנתרופולוגיה ומדעי המוח וביולוגיה אבולוציונית,
וכולם מגלים לנו משהו די מדהים:
שלבני-האדם יש קבולת ענקית לזוּלָתָנוּת.
ברור, לכולנו יש מעט אנוכיות וחמדנות בתוכנו,
אבל, אצל רובנו, אלו לא הערכים הדומיננטים שלנו.
ובנוסף מסתבר שאנחנו משתפי פעולה עליונים.
שרדנו את הסוואנות האפריקאיות,
על-אף שאנחנו חלשים ואיטיים יותר מהטורפים ומהטרף שלנו,
בזכות יכולת מדהימה לעסוק בעזרה הדדית,
והדחף שלנו לשתף פעולה מחווט במוחנו
באמצעות הברירה הטבעית.
אלו העובדות המרכזיות על המין-האנושי:
הזוּלָתָנוּת ושיתוף הפעולה.
אבל משהו השתבש לגמרי.
אי-סדר פוגע בארץ.
(צחוק)
הטבע הטוב שלנו סוכל על-ידי כמה כוחות,
אבל אני חושב שהחזק מכולם הוא הסיפור הפוליטי הדומיננטי
של זמננו,
שאומר לנו שאנו צריכים לחיות באינדיבידואליזם קיצוני
ולהתחרות אחד בשני.
הוא דחוף אותנו להלחם זה בזה, לפחד ולא לבטוח באחר.
הוא מפרק את החברה לחלקיקים.
הוא מחליש את הקשרים החברתיים שהופכים את החיים שלנו לשווים לחיות.
ולתוך הריק הזה
גדלים כוחות אלימים ולא סבלניים.
אנחנו חברה של אלטרואיסטים,
אבל אנו נשלטים על-ידי פסיכופטים.
(מחיאות כפיים)
אבל זה לא חייב להיות כך.
זה באמת לא חייב,
מכיוון שיש לנו את הקיבולת המדהימה הזו לתחושה של קרבה ושייכות,
ובאמצעות קריאה לקיבולת הזו
אנו יכולים לשקם את הרכיבים המדהימים הללו של האנושיות שלנו:
זולתנות ושיתוף פעולה.
היכן שיש הפרדה לחלקיקים אנו יכולים לבנות חיים אזרחיים משגשגים
עם תרבות שיתופית עשירה.
כאשר אנו מוצאים עצמינו מעוכים בין שוק ומדינה,
אנו יכולים לבנות כלכלה המכבדת גם את האנשים וגם את כדור-הארץ.
ואנחנו יכולים ליצור כלכלה סביב התחום המוזנח
המון העם.
המון העם אינו שוק ולא מדינה, לא קפיטליזם ולא קומוניזם,
אלא הוא בעל שלושה מאפיינים עיקריים:
משאב מסויים;
קהילה מסויימת שמנהלת את המשאב הזה;
והחוקים והמשא ומתן שהקהילה מפתחת על-מנת לנהל אותו.
חשבו על קהילת פס רחב או אגודה שיתופית לאנרגיה קהילתית,
או האדמה המשותפת לגידול פירות וירקות
שבבריטניה אנו מכנים אותה גינה קהילתית.
פשוט העם אינו יכול להמכר, הוא אינו יכול להינתן,
והרווחים שלו מתחלקים באופן שווה בין כל חברי הקהילה.
היכן שאנו שקופים ומנוצלים,
אנו יכולים להחיות את הפוליטיקה שלנו.
אנו יכולים להחזיר את הדמוקרטיה מהאנשים שלכדו אותה.
אנו יכולים להשתמש בחוקים ושיטות חדשים לבחירות,
על-מנת לוודא שכוח כלכלי לעולם לא גובר על כוח דמוקרטי שוב.
(מחיאות כפיים)
דמוקרטיה ייצוגית צריכה להתמתן על-ידי דמוקרטיה השתתפותית
כדי שנוכל ללטש את ההחלטות הפוליטיות שלנו,
והבחירות הללו צריכות להיות מתורגלות ברמה המקומית כמה שניתן.
אם ניתן להחליט משהו ברמה המקומית, הוא לא צריך להקבע ברמה כלל-ארצית.
ואני קורא לכל זה פוליטיקת השייכות.
עכשיו, אני חושב שיש לזה את הפוטנציאל לפנות
למנעד די רחב של אנשים,
והסיבה לכך היא שבין הערכים הבודדים
שהשמאל והימין חולקים
הם השייכות והקהילה.
ויכול להיות שאנו מפרשים אותם מעט אחרת,
אך לפחות אנו מתחילים מאיזושהי שפה משותפת.
למעשה, אתם יכולים לראות המון פוליטיקות כחיפוש אחר שייכות.
אפילו פאשיסטים מחפשים קהילה,
אם כי, באופן מפחיד, קהילה הומוגנית
היכן שכולם נראים אותו הדבר ולובשים את אותם המדים
ומדקלמים את אותן הסיסמאות.
מה שאנחנו צריכים ליצור היא חברה המושתתת על גישור רשתות,
לא קישור רשתות.
קישור רשתות מקרבת בין אנשים בקבוצה הומוגנית,
בעוד שגישור רשתות מקרבת בין אנשים מקבוצות שונות.
ואני מאמין שאנו יכולים ליצור
קהילות מגושרות ומספיק עשירות ותוססות,
אנו יכולים לסכל את הדחף של אנשים להתחפר אל תוך הביטחון
של חברה הומוגנית מקושרת
ולהגן על עצמם מפני האחר.
לסיכום,
הסיפור החדש שלנו יכול ללכת ככה:
אי-סדר פוגע בארץ!
(צחוק)
הנגרם על-ידי כוחות חזקים ומרושעים
של אנשים האומרים שאין דבר כזה חברה,
שאומרים לנו שהמטרה העליונה בחיים
היא להילחם כמו כלבים תועים על פח אשפה.
אבל הגיבורים של הסיפור, אנחנו,
נמרוד באי-הסדר.
אנו נלחם בכוחות המרושעים הללו על-ידי בניית קהילות עשירות, מרתקות,
כוללות ונדיבות,
בעצם עשייתנו זאת,
נשיב הרמוניה לארץ.
(מחיאות כפיים)
כעת, בין אם אתם מרגישים שזהו הסיפור הנכון ובין אם לא,
אני מקווה שאתם מסכימים שאנו זקוקים לאחד.
אנו צריכים סיפור שיקום חדש,
שידריך אותנו מחוץ לבלגן שאנו נמצאים בו,
שיאמר לנו למה אנחנו בבלגן הזה ואיך לצאת ממנו.
והסיפור הזה, אם נספר אותו נכון,
ישפיע על דעות האנשים לרוחב כל הספקטרום הפוליטי.
המשימה שלנו היא לספר את הסיפור שמאיר את הדרך אל עולם טוב יותר.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)