Đavo je stigao u grad.
Međutim, bez brige - samo želi da izvede mađioničarsku predstavu.
Ova apsurdna postavka određuje središnji zaplet remek-dela Mihaila Bulgakova,
romana „Majstor i Margarita”.
Napisan u Moskvi tokom 1930-ih,
ovaj nadrealistički spoj političke satire, istorijske fikcije i okultnog misticizma
je zaslužio status jednog od najvećih romana XX veka -
kao i jednog od najneobičnijih.
Priča počinje kada susret dva člana moskovske književne elite
prekine neobični gospodin po imenu Voland,
koji se predstavlja kao strani učenjak
koji je pozvan da održi prezentaciju o crnoj magiji.
Dok stranac uvlači dva kompanjona u filozofsku debatu
i pravi zlokobna predviđanja u vezi s njihovom sudbinom,
čitalac se iznenada prebacuje u Jerusalim u I veku.
Tu, izmučeni Pontije Pilat
nevoljno osuđuje Isusa Nazarećanina na smrt.
Dok pripovedanje poskakuje između dva prostora,
Voland i njegova pratnja: Azazelo, Korovjev, Hela
i ogromna mačka po imenu Behemot -
ispoljavaju naočigled jezive čarobne moći,
koje koriste kako bi odigrali svoj nastup,
ostavljajući za sobom trag rasula i konfuzije.
Značajan deo crnog humora u romanu potiče ne samo od demonskih nestašluka,
već i pozadine u kojoj se dešava.
Bulgakovljeva priča se odvija na istom mestu i okolnostima u kojim je nastala -
u SSSR-u na vrhuncu staljinističkog perioda.
Tu su umetnici i pisci radili pod strogom cenzurom,
podvrgavani su utamničenju, egzilu ili pogubljenju,
ukoliko bi ih videli kao pretnju državnoj ideologiji.
Čak i kad bi im delo bilo odobreno -
smeštaj, putovanje i sve ostalo
je bilo pod upravom komplikovane birokratije.
U romanu, Voland manipuliše sistemom, kao i samim tkivom stvarnosti,
a to daje urnebesne rezultate.
Dok glave bivaju odvojene od tela, a novac pada s neba,
građani Moskve reaguju ispoljavajući sitne lične interese,
pokazujući time kako je sovjetsko društvo gajilo pohlepu i cinizam uprkos idealima.
A realistično pripovedanje namerno stapa
čudnovatost natprirodnih događaja
sa svakidašnjim apsurdom sovjetskog života.
Pa, kako je Bulgakov uspeo da objavi tako subverzivan roman
pod despotskim režimom?
Pa... nije.
Preko deset godina je radio na „Majstoru i Margariti”.
Međutim, iako je Staljin lično garantovao
Bulgakovu bezbednost od ozbiljnog progona,
mnoge njegove drame i dela su držani podalje od scene,
tako da je ostao bezbedan, ali uspešno ućutkan.
Nakon piščeve smrti 1940. godine,
rukopis je ostao neobjavljen.
Cenzurisana verzija je konačno štampana tokom 1960-ih,
dok su neskraćeni primerci rukopisa nastavili da kruže
među podzemnim književnim krugovima.
Kompletan tekst je tek objavljen 1973. godine,
više od 30 godina nakon što je završen.
Bulgakovljevo iskustvo sa cenzurom i umetnčke frustracije
udahnule su notu biografskog drugom delu romana
kada se konačno upoznajemo sa naslovnim likom.
Majstor je bezimeni pisac koji je godinama radio na romanu,
ali je spalio rukopis nakon što su izdavači odbili da ga objave -
baš kao što je Bulgakov uradio sa sopstvenim delom.
Ipak, istinski protagonista je Majstorova ljubavnica Margarita.
Njena predanost napuštenim snovima svog ljubavnika čudnovato podseća
na dijabolične ludorije družine -
i vodi priču do nadrealističkog vrhunca.
Uprkos crnom humoru i složenoj strukturi,
„Majstor i Margarita” je u svojoj srži
meditacija o umetnosti, ljubavi i iskupljenju
koji se nikad ne predaju cinizmu.
A objavljivanje knjige sa velikim zakašnjenjem
i njen opstanak uprkos svemu
je svedočanstvo rečima koje Voland upućuje Majstoru:
„Rukopisi ne gore”.