Diavolul a ajuns în oraș.
Dar nu vă îngrijorați, tot ce urmărește e să pună în scenă un show de magie.
Această premisă absurdă formează subiectul central
al capodoperei lui Mihail Bulgakov, „Maestrul și Margareta.”
Scris în Moscova, în anii 1930, amestecul său suprarealist
de satiră politică, ficțiune istorică și misticism ocult
i-a adus renumele de unul dintre cele mai bune romane din secolul al XX-lea
și unul dintre cele mai bizare.
Povestea începe când întâlnirea dintre doi membri ai elitei literare din Moscova
e întreruptă de un misterios domn pe nume Woland,
care se prezintă a fi un savant străin, invitat să țină un show de magie neagră.
Pe măsură ce străinul îi provoacă pe cei doi la o dezbatere filosofică
și face predicții de rău augur cu privire la destinele lor,
cititorul e brusc transportat în secolul întâi în Ierusalim.
Acolo, un Ponțiu Pilat zbuciumat,
cu părere de rău, îl condamnă pe Iisus din Nazaret la moarte.
Pe când povestea trece de la un fir narativ la celălalt,
Woland și alaiul său: Azazello, Koroviev, Hella
și o pisică uriașă pe nume Behemoth,
sunt văzuți având puteri magice stranii
pe care le folosesc în reprezentația lor,
lăsând în urmă haos și confuzie.
O mare parte din umorul negru al romanului provine nu doar de la poznele demonice,
ci și din contextul în care au loc.
Povestea lui Bulgakov are loc în același cadru în care a fost scrisă:
în URSS la apogeul perioadei staliniste.
În acea vreme, artiștii și scriitorii lucrau sub o strictă cenzură,
fiind încarcerați, exilați sau executați
dacă se considera că subminează ideologia statului.
Chiar și când erau acceptați, lucrările, locuințele, călătoriile, absolut tot,
erau guvernate de un sistem de control întortocheat.
În roman, Woland manipulează atât acest sistem, cât și țesătura realității
dând naștere unor rezultate comice.
Pe când capetele sunt separate de corpuri, iar din cer plouă cu bani,
locuitorii Moscovei răspund cu interes pentru preocupări meschine,
ilustrând cum societatea sovietică hrănea la sânu-i lăcomia și cinismul
în ciuda idealurilor sale.
Narațiunea obiectivă amestecă intenționat ciudățenia faptelor supranaturale
cu absurditatea de zi cu zi a vieții sovietice.
Cum a reușit Bulgakov să publice un astfel de roman subversiv
sub un regim opresiv?
Ei bine... nu a reușit.
A lucrat la „Maestrul și Margareta” peste 10 ani.
Deși din favorul personal al lui Stalin
Bulgakov a fost protejat de persecuțiile severe,
multe piese și scrieri ale sale au fost ținute departe de tipar,
fiind în siguranță, dar redus, de fapt, la tăcere.
La moartea autorului, în 1940, manuscrisul a rămas nepublicat.
O variantă cenzurată a fost publicată, într-un final în anii 1960
pe când copii ale manuscrisului integral
au continuat să circule ilegal în cercurile literare.
Integral, textul a apărut abia în 1973, după 30 de ani de la terminarea sa.
Confruntarea lui Bulgakov cu cenzura și frustrările artistice
oferă o notă autobiografică în cea de-a doua parte a romanului,
când, în sfârșit, facem cunoștință cu personajul eponim.
„Maestrul” e un autor fără nume, care a lucrat ani de zile la un roman
a cărui manuscris l-a ars după ce acesta a fost respins de editură.
Exact cum a procedat și Bulgakov cu propria sa operă.
Protagonista reală e însă amanta Maestrului, Margareta.
Devotamentul ei față de visul abandonat al iubitului
are o legătură stranie cu escapadele suitei diabolice,
ducând povestea spre un punct culminant suprarealist.
În ciuda umorului negru și a structurii complexe,
„Maestrul și Margareta” e la baza sa
o meditație asupra artei, a dragostei și a izbăvirii,
care nu se afundă niciodată în cinism.
Publicarea tardivă a cărții și supraviețuirea acesteia în ciuda sorții
e o mărturie a cuvintelor rostite de Woland către Maestru:
„Manuscrisele nu ard.”