"Jag har folk inom mig."
Så sjöng den avlidna Abbey Lincoln.
Jag har den låttexten som mantra.
"Jag har folk inom mig."
Jomama Jones är den personen inom mig jag vänder mig till som guide.
Hon är mitt alter ego.
Jag har förkroppsligat henne under uppträdanden sedan 1995
och hon dyker upp när hon har insikt att erbjuda folk.
Under dessa tider av radikala förändringar
är jag glad att vara budbäraren för hennes meddelande till dig.
Jomama Jones: Tänk om jag sa till dig att det kommer att bli bra ...
men tänk om jag sa inte än?
Tänk om jag berättade att det kommer prövningar framöver
värre än dina djupaste rädslor?
Tänk om jag sa till dig att du kommer att falla ...
Ner, ner, ner?
Men tänk om jag sa till dig att du kommer att överraska dig själv?
Tänk om jag sa att du kommer att vara modig nog?
Tänk om jag sa till dig
att vi alla inte kommer att klara det?
Men tänk om jag sa till dig
att det är så det måste vara?
Tänk om jag berättade att jag har sett framtiden?
Gillar du mina händer?
De är uttrycksfulla, eller hur?
Titta nu på dina händer - kom igen.
Det finns så mycket historia registrerad genom deras beröring
och markeringar om framtiden skissade på deras flator.
Ibland greppar händer hårt, ibland släpper händer taget.
Tänk om jag sa till dig
att allt kommer att lösas upp?
Hm.
Mina damer och herrar och alla där emellan,
Jag är Jomama Jones.
Vissa kallar mig för själssonisk superstjärna,
och jag håller med,
då det även i mitt förflutna var från framtiden.
Låt oss gå tillbaka till tiden som flicka.
Föreställ dig detta:
Det var Planteringsdag som var en högtid jag uppfann
för föreningen jag grundade för de svarta ungdomarna.
Jag rusade hem för att sätta på mig min trädgårdsutstyrsel
när jag tog min farbror Freeman på bar gärning.
Han stod lutad över min spargris men sin hammare högt upp i luften.
Han tänkte stjäla mina pengar.
Och du förstår, min farbror Freeman var en hantlangare.
Han kunde fixa vad som helst - en trasig stol, en krossad kruka -
till och med få farmors växter till liv igen.
Han hade en magisk touch för trasiga saker...
och trasiga människor.
Han brukade ta med mig till sitt arbete och säga: "Kom igen Jo,
nu gör vi någonting som förbättrar världen."
Hans händer var breda och härdade,
och de påminde mig alltid om förvridna trädrötter.
Medan vi jobbade brukade han prata med folk
om den skillnad han var säker på var precis runt hörnet.
Jag såg honom reparera flaggande förhoppningar
och lämna folk med huvudet högt.
Hans händer rörde om solskenet.
Och nu var han på väg att ha sönder min spargris.
Jag sa: " Backa ett steg mannen, och visa dina händer."
Ironin var att
han brukade ge mig alla gamla mynt han hittade under golvbrädorna på jobbet.
Jag stoppade dem i spargrisen
tillsammans med pengarna jag tjänade på mina barndomsjobb.
Men på våren 1970
hade farbror Freeman tappat känslan...
och även det mesta av sina jobb.
Han såg en tung framtid
av civila fel och svart makt avbrott i sina handflator.
Måttet var rågat vintern innan
när de hade skjutit ned Fred Hampton.
Överväldigad av rädsla
och raseri och sorg
försökte farbror Freeman spela sin framtid.
Han greppade för hårt och började spela bort pengar.
"Ett av dessa nummer kommer att vinna, lilltjejen.
Har du en quarter till farbror Free…"
Vissa av er har den släktingen.
Men jag visste där och då att jag behövde göra något.
Jag hoppade upp och tog tag i hammaren och slungade ned den på den där grisen.
Och farbror började lipa när jag samlade ihop alla mynt.
"Vi ska inte köpa någon lott farbror Freeman. Kom igen."
Vi spenderade varenda slant i fröbutiken.
Du vet, barnen i min trädgårdsmästargrupp?
De blinkade knappt när jag fick farbror Freeman böja sig ned
och stoppa händerna i jorden igen
och börja luckra upp jorden för våra frön.
Och min lilla kompis Taesha kom till och med över för att dunka honom i ryggen
och sa: "gråt ut det farbror Freeman. Gråt ut det."
"Jag kan inte fixa detta," grät han.
Det är en forntida framtida truism.
Han var inte den första att känna sådär och han var inte den sista.
Just nu känns det som allt går sönder mer än det går att laga.
Det gör det.
Men att det bryts sönder kan vara att det bryts öppet.
Hur våldsamt och osäkert och skräckfyllt det än verkar.
Saken är den ...
vi kan inte göra det själva.
Farbror Freeman grät så mycket den dagen när vi planterade våra frön
att han var vårat egna bevattningssystem.
"Jag vet inte vem jag är längre, lilltjejen,"
sa han till mig vid solnedgången.
"Bra, farbror Freeman.
Bra.
Du är ny igen
och det är precis så vi behöver dig."