În urmă cu 14 ani,
mă aflam în fața Curții Supreme ca să pledez în primul meu proces.
Nu era un proces oarecare,
ci unul considerat de experți
printre cele mai importante cazuri cunoscute vreodată de Curtea Supremă.
Examina dacă Guantanamo era constituțional
și dacă Convenția de la Geneva se aplica războiului antiterorism.
Se întâmpla la doar câțiva ani de la atacurile oribile
din 11 septembrie.
Curtea Supremă avea șapte oficiali republicani
și doi democrați,
iar clientul meu se întâmpla să fie șoferul lui Osama bin Laden.
Adversarul meu era Procurorul General al Statelor Unite,
cel mai bun avocat de tribunal al țării.
El susținuse 35 de cazuri.
Eu nu aveam încă 35 de ani.
Și, pentru a complica și mai mult situația,
Senatul, pentru prima oară de la Războiul Civil,
aprobase un proiect de lege prin care să încerce să scoată cazul
de pe lista Curții Supreme.
Trainerii de retorică ar spune
că ar trebui să creez suspans și să nu vă spun ce s-a întâmplat.
Dar, adevărul este că am câștigat.
Cum?
Astăzi am să vă vorbesc despre cum se câștigă o dezbatere
la Curtea Supremă sau oriunde altundeva.
Înțelepciunea convenţională spune să vorbești cu încredere.
Așa vei convinge.
Eu cred că este greșit.
Cred că încrederea este inamicul persuasiunii.
Persuasiunea implică empatie,
înțelegerea modului de a gândi al oamenilor.
Iată de ce TED este ceea ce este.
Iată de ce urmăriți acest discurs.
L-ați fi putut citi pe o pagină rece,
dar n-ați făcut-o.
La fel și cu pledoariile la Curtea Supremă:
redactăm rezumate pe pagini reci,
dar avem și o pledoarie orală.
Nu avem doar un sistem în care judecătorii scriu întrebări
și noi scriem răspunsuri.
De ce?
Deoarece pledoaria înseamnă interacțiune.
Vreau să vă explic cum am ajuns să fac ce am făcut
și cum aceste lecții pot fi generalizate.
Nu numai pentru câștigarea unui proces,
dar și pentru aspecte mult mai profunde.
Evident, este nevoie de practică,
însă nu orice fel de practică.
Prima mea sesiune de practică pentru Guantanamo
a fost să merg la Harvard,
unde m-am lăsat bombardat de întrebări din partea profesorilor legendari.
În ciuda faptului că citisem tot, că repetasem de nenumărate ori,
nu reușeam să conving pe nimeni.
Argumentele mele nu aveau efect.
Eram disperat.
Făcusem tot ce era posibil,
citisem toate cărțile, repetasem de un milion de ori,
și nu aveam niciun rezultat.
Într-un final, am întâlnit un tip,
profesor de actorie, nici măcar avocat.
El nu pășise vreodată în Curtea Supremă.
A intrat în biroul meu într-o zi purtând o cămașă albă înfoiată
și cravată bolo,
m-a privit cum stăteam cu brațele încrucișate și mi-a zis:
„Uite, Neal, îmi dau seama
că nu crezi că asta va funcționa,
dar fă-mi pe plac.
Spune-mi pledoaria ta.”
Mi-am luat carnețelul de avocat
și am început să citesc pledoaria.
El mi-a zis: „Ce faci?”
I-am răspuns: „Îți prezint pledoaria mea.”
El m-a întrebat: „Pledoaria ta este o foaie?”
I-am spus: „Nu, dar ea este pe o foaie.”
El mi-a zis: „Neal, uită-te la mine.
Spune-mi pledoaria ta.”
Și asta am făcut.
Brusc, am realizat
că argumentele mele aveau efect.
Mă conectam cu o altă ființă umană.
Iar el putea observa la mine începutul de zâmbet
pe când rosteam cuvintele,
și mi-a zis: „Bine, Neal.
Acum spune-mi pledoaria ținându-mă de mână.”
I-am zis: „Ce?”
El a repetat: „Da, ține-mă de mână.”
Eram disperat, așa că am făcut-o.
Și am realizat: „Uau, asta e conexiune.
Aici este puterea de convingere.”
Și a ajutat.
Dar, sincer, încă aveam emoții pe măsură ce data pledoariei se apropia.
Și știam că, deși pledoaria
înseamnă să te pui în pielea celuilalt,
să empatizezi,
trebuia să am o bază solidă mai întâi.
Așa că am făcut ceva ce m-a scos din zona de confort.
Am purtat bijuterii – și nu orice –
ci o brățară pe care tatăl meu o purtase toată viața,
până la moartea sa, cu doar câteva luni înainte de pledoarie.
Mi-am pus o cravată
pe care mama mi-o dăruise special pentru ziua aceasta.
Mi-am scos carnețelul și am trecut numele copiilor mei pe el,
pentru că pentru ei făceam asta.
Pentru ei, ca să le las țara mai bună decât am avut-o eu.
Am ajuns la curte și am fost calm.
Brățara, cravata, numele copiilor
m-au făcut să mă concentrez.
Asemeni unui cățărător aflat deasupra unei prăpăstii,
dacă ai o priză solidă, poți face următoarea mișcare.
Și, cum pledoaria înseamnă persuasiune,
știam că trebuie să evit emoția.
Manifestarea emoțiilor dă greș.
E ca și cum ai scrie un email doar cu majuscule îngroșate.
Nu convinge pe nimeni.
Este despre tine, vorbitorul,
și nu despre ascultător sau destinatar.
Deși, în anumite situații, soluția este să fii emotiv.
Te cerți cu părinții,
folosești emoția și funcționează.
De ce?
Pentru că părinții te iubesc.
Judecătorii Curții Supreme nu te iubesc.
Lor nu le place să se considere
genul de oameni convinși prin emoție.
Eu am întors această perspectivă,
pregătind o capcană pentru adversarul meu ca să-i provoc o reacție emoțională,
iar eu să pot fi văzut drept vocea calmă și sigură a legii.
Și a funcționat.
Îmi amintesc cum eram în acea sală și am aflat că am câștigat.
Că Tribunalele Guantanamo urmau să fie desființate.
Am ieșit pe treptele tribunalului unde mă aștepta o furtună mediatică.
500 de camere, iar reporterii mă întrebau:
„Ce înseamnă această decizie, ce spune?”
Ei bine, decizia avea 185 de pagini.
Nu avusesem timp s-o citesc, nimeni nu avusese.
Dar știam ce înseamnă.
Și iată ce am declarat pe treptele Curții Supreme:
„Iată ce s-a întâmplat azi.
De-o parte, cel mai nenorocit dintre nenorociți –
tipul ce fusese acuzat că a fost șoferul lui bin Laden,
unul din cei mai oribili oameni ai planetei.
Iar el nu intenta proces oricui,
ci națiunii, chiar celui mai puternic om al lumii,
președintele Statelor Unite ale Americii.
Și procesul nu se judecă într-o sală oarecare,
ci în cel mai important tribunal,
Curtea Supremă de Justiție a SUA...
Și câștigă.
E un lucru remarcabil despre această țară.
În multe alte țări,
acest șofer ar fi fost împușcat,
doar pentru intentarea procesului.
Și mai semnificativ pentru mine, avocatul său ar fi fost împușcat.
Dar asta face America diferită.
Ce face America specială.”
Datorită acelei decizii,
convențiile de la Geneva se aplică războiului antiterorism,
iar asta a însemnat sfârșitul închisorilor fantomă din lume,
sfârșitul folosirii torturii în lume
și al tribunalelor militare de la Guantanamo.
Construind metodic cazul,
și intrând în mintea judecătorilor,
am reușit să schimbăm efectiv lumea.
Sună ușor, nu?
Exersezi mult,
eviți manifestările emotive,
și vei reuși să câștigi orice dispută.
Îmi pare rău să spun, nu e chiar așa simplu.
Strategiile mele nu sunt infailibile
și, deși am câștigt mai multe procese la Curtea Supremă
decât aproape oricine,
am și pierdut multe.
După ce Donald Trump a fost ales,
am fost, constituțional vorbind, terifiat.
Vă rog să înțelegeți, aici nu e vorba despre stânga împotriva dreptei,
sau ceva similar.
Nu am venit să vorbesc despre asta.
Dar, la o săptămână de la preluarea mandatului,
poate vă amintiți scenele de la aeroport.
Președintele Trump făcuse campanie pe o promisiune, citez:
„Eu, Donald J. Trump, voi cere oprirea completă și totală
a imigrării tuturor musulmanilor către Statele Unite.”
Și a mai spus, citez: „Cred că islamul ne urăște.”
Și s-a ținut de acea promisiune,
interzicând imigrarea din șapte țări cu populații majoritar musulmane.
Echipa mea şi mulţi alţii am mers direct la tribunal şi i-am dat în judecată,
anulând acea primă interdicție de călătorie.
Trump a revizuit-o.
Am mers înapoi la tribunal şi am anulat-o şi pe aceea,
El a revizuit-o din nou,
şi a schimbat-o, adăugând Coreea de Nord,
deoarece, cum cu toţii ştim,
Statele Unite au avut o problemă majoră de imigrare cu Coreea de Nord.
Dar le-a permis avocaţilor săi să meargă la Curtea Supremă şi să spună:
„Vedeţi, aceasta nu e discriminare împotriva musulmanilor,
căci include şi alţii oameni."
Acum credeam că avem răspunsul perfect la asta.
Nu v-aş plictisi cu detalii,
dar ideea este că am pierdut.
Cinci voturi la patru.
Şi eu am fost devastat.
M-am temut că puterile mele de persuasiune au scăzut.
Iar apoi, două lucruri s-au întâmplat.
Primul a fost
că am observat o parte a deciziei despre interdicţia de călătorie a Curţii Supreme
care menţiona deportarea americanilor de origine japoneză.
Acela a fost un moment îngrozitor în istoria noastră,
în care peste 100.000 de americani de origine japoneză
au fost mutaţi forţat în lagăre.
Persoana mea favorită care s-a împotrivit acestui sistem
a fost Gordon Hirabayashi,
un student la Universitatea Washington.
S-a predat singur la FBI,
care a spus: „Eşti la prima abatere, poţi să mergi acasă”.
La care Gordon spune:
„Nu, eu sunt un Quaker, trebuie să mă opun legilor nedrepte,”
aşa că ei îl arestează, iar el este condamnat.
Cazul lui Gordon a ajuns la Curtea Supremă
Şi, din nou, voi face acel lucru
prin care voi zdrobi orice simţ de anticipaţie pe care îl aveţi,
şi vă voi spune ce s-a întâmplat.
Gordon a pierdut.
Dar el a pierdut din cauza unui motiv simplu.
Pentru că Procurorul General,
acel avocat de tribunal de top al guvernului,
a spus Curţii Supreme
că deportarea americanilor de origine japoneză a fost justificată
de necesitatea militară.
Şi asta a fost,
cu toate că propria echipă a descoperit
că nu era necesară deportarea acestora,
şi că atât FBI, cât şi celelalte servicii de informaţii
credeau la fel.
Şi, într-adevăr, toate acestea au fost motivate de prejudecăţi rasiale.
Echipa sa l-a implorat pe Procurorul General:
„Spune adevărul, nu ascunde probele".
Ce a făcut Procurorul General?
Nimic.
A mers înăuntru şi a spus povestea cu necesitatea militară.
Aşa că Curtea a susţinut condamnarea lui Gordon Hirabayashi.
Iar în anul următor a susţinut deportarea lui Fred Korematsu.
Acum, de ce mă gândeam la asta?
Pentru că, aproape 70 de ani mai târziu,
am ajuns să deţin acelaşi post,
şeful Biroului Procurorului General.
Şi trebuie să îndrept istoria,
explicând că guvernul a manipulat adevărul în propriul avantaj
în ceea ce priveşte cazurile deportării japonezilor.
Şi, când m-am gândit la decizia Curţii cu privire la interdicţia de călătorie,
am realizat ceva.
Curtea Supremă, luând acele decizii,
s-a dat peste cap să respingă cazul Korematsu.
Acum, nu doar Ministerul Justiţiei afirmă că deportarea japonezilor a fost greşită,
ci şi Curtea Supremă o face.
Aceasta este lecţia esenţială despre dispute – sincronizarea.
Cu toţii aveţi acestă carte importantă de jucat.
Când vă veţi prezenta argumentul?
Nu aveţi nevoie doar de argumentul corect,
ci aveţi nevoie de argumentul potrivit la timpul potrivit.
Când va fi audienţa voastră –
un partener, un şef, un copil –
cea mai receptivă?
Totuşi, câteodată, aceasta nu se află sub controlul nostru.
Întârzierea costă mult prea mult.
Aşa că trebuie să mergi şi să lupţi,
şi s-ar putea foarte bine ca, la fel ca mine, să prinzi timpul nepotrivit.
Asta am învăţat din interdicţia de călătorie.
Şi astfel,
Curtea Supremă nu a fost pregătită, atât de devreme în mandatul lui Trump,
să-i respingă iniţiativa sa definitorie,
la fel cum nu a fost pregătită să respingă deportarea japonezilor a lui FD Roosevelt.
Iar câteodată, trebuie doar să vă asumaţi riscul.
Dar e atât de dureros când pierzi.
Iar cu răbdarea e foarte greu.
Dar asta îmi reaminteşte de o a doua lecţie.
Chiar dacă reabilitarea vine mai târziu,
am realizat cât de importantă este lupta acum,
deoarece ne inspiră, ne educă.
Îmi amintesc că citeam un articol de Ann Coulter
despre interdicţia asupra musulmanilor.
Uitaţi ce a spus:
„Luptând împotriva lui Trump a fost americanul din prima generaţie,
Neal Katyal.
Sunt destui americani de-a zecea generaţie care urăsc America.
Nu aţi găsit niciunul care să susţină că ar trebui să ne distrugem ţara
prin imigrarea în masă?”
Iar atunci emoţia,
care este atât dăunătoare unui argument bun,
a devenit importantă pentru mine.
A fost nevoie de emoţie în afara sălii de judecată pentru a mă readuce înapoi în ea.
Când am citit cuvintele lui Coulter, am fost furios.
M-am împotrivit ideii
că a fi un american de primă generaţie m-ar descalifica.
M-am împotrivit ideii că imigraţia în masă
ar distruge această ţară,
în locul recunoaşterii că aceasta este chiar piatra de temelie
pe care această ţară a fost construită.
Când l-am citit pe Coulter,
m-am gândit la o mulţime de lucruri din trecutul meu.
M-am gândit la tatăl meu,
care a sosit aici cu opt dolari din India,
şi nu a ştiut dacă să folosească toaleta pentru oamenii de culoare
sau cea pentru albi.
M-am gândit la prima sa ofertă de lucru, la un abator.
O slujbă nu aşa grozavă pentru un hindus.
M-am gândit cum, atunci când ne-am mutat într-un cartier nou în Chicago
cu o altă familie indiană,
familia aceea avea o cruce arsă pe alee.
Deoarece rasiştii nu sunt foarte buni
la a diferenţia africanii-americani de hinduşi.
Şi m-am gândit la toate mesajele de ură pe care le-am primit
în timpul Guantanamo,
că aș fi un iubitor de musulmani.
Din nou, rasiştii nu sunt foarte buni
nici la a diferenţia hinduşii de musulmani.
Ann Coulter a crezut că a fi copilul unui imigrant este o slăbiciune.
Ea a greşit întru totul.
Este puterea mea,
pentru că am ştiut ce anume ar fi trebuit să susţină America.
Am ştiut că, în America,
eu, copilul unui bărbat care a venit aici cu opt dolari în buzunar
aş putea sta în faţa Curţii Supreme a Statelor Unite,
de partea unui străin detestat,
ca şoferul lui Osama bin Laden,
şi câştiga.
Şi m-a făcut să realizez că,
deși am pierdut cazul,
am avut dreptate şi în privinţa interdicţiei musulmanilor.
Indiferent de ceea ce a decis Curtea,
ei nu pot schimba faptul
că imigranţii fac această ţară mai puternică.
Într-adevăr, în multe feluri, imigranţii iubesc cel mai mult această ţara.
Când am citit cuvintele lui Ann Coulter,
m-am gândit la cuvintele glorioase ale Constituţiei noastre.
Primul Amendament.
Congresul nu trebuie să promulge legi care ar împiedica libertatea religioasă.
M-am gândit la deviza noastră naţională,
„E plurbis unum",
„Din mai mulţi, unul”.
Dar cel mai important, am realizat
că singura cale prin care poţi pierde o dezbatere
este prin a renunţa.
Aşa că m-am alăturat procesului iniţiat de Congresul Statelor Unite
împotriva adăugării – de către preşedintele Trump –
a unei întrebări despre cetăţenie la recensământ.
O decizie cu implicaţii majore.
A fost un caz foarte greu.
Cei mai mulţi credeau că vom pierde.
Dar am câştigat.
Cinci voturi la patru.
Curtea Supremă a spus, pe scurt,
că preşedintele Trump şi secretarul cabinetului său au minţit.
Iar acum am venit înapoi şi m-am realăturat luptei,
şi sper că fiecare dintre voi a făcut la fel, în modul său.
Mă întorc
pentru că cred că argumentele bune câştigă într-un final.
Mâna legii este lungă,
şi se apleacă, deseori, încet,
dar se apleacă întratât cât o aplecăm.
Şi am realizat că întrebarea nu este cum să câştigi fiecare dispună.
Este cum să te întorci de fiecare dată când pierzi.
Pentru că, pe termen lung,
argumentele bune vor câştiga.
Dacă construieşti un argument bun,
acesta are puterea de a exista fără tine,
de a se întinde dincolo de cine eşti,
de a ajunge la acele minţi viitoare.
Şi din această cauză, toate acestea sunt atât de importante.
Nu vă spun cum să câştigaţi dispute de dragul câştigării acestora.
Nu e un joc.
Vă spun asta pentru că, chiar dacă nu câştigaţi acum,
dacă aveţi argumente bune, istoria va dovedi că aveţi dreptate.
Mă gândesc întotdeauna la profesorul acela de actorie.
Şi am ajuns să realizez
că mâna pe care o ţineam a fost mâna justiţiei.
Acea mână întinsă va veni după voi.
Este decizia voastră să o îndepărtaţi
sau să o ţineţi în continuare.
Vă mulţumesc foarte mult că m-ați ascultat!