Bio jednom jedan džin,
sebični džin, čiji je zadivljujući vrt bio najlepši u celoj zemlji.
Jedne noći, ovaj džin je došao kući,
zatekao gomilu dece kako se igraju u njegovom vrtu
i pobesneo.
"Moj vrt je samo moj i ničiji više!"
reče džin.
Potom je sagradio jedan visoki zid oko njega.
Pisac Oskar Vajld napisao je priču "Sebični džin" 1888. godine.
Skoro sto godina kasnije, taj džin je došao u moje detinjstvo u Bruklinu
i nikada nije otišao.
Odrasla sam u religioznoj porodici,
čitajući i Bibliju i Kuran.
Mnogo više sam čitala religiozne knjige, ali sam i čitala iz zabave,
nego što sam gledala televiziju.
Svakog dana mogli ste pronaći moju braću, sestre i mene
sklupčane u nekom delu stana kako čitamo.
Nekada nam se to ne bi svidelo
zato što bi letnjih dana u Njujorku hidrant pukao
i bili bismo izuzetno ljubomorni kada bismo čuli svoje prijatelje
kako se igraju dole u mlazovima vode.
Njihova neopisiva sreća bi pronašla svoj put do naših otvorenih prozora.
Međutim, shvatila sam da što bih se više udubljivala u svoje knjige,
što bih sporije čitala svaku rečenicu,
manje bih čula buku spoljašnjeg sveta.
Za razliku od svoje braće i sestara koji su pretrčavali kroz knjige,
ja sam čitala polako -
veoma, veoma polako.
Ja sam bila to dete koje je prelazilo prstom ispod reči,
dok nisam bila odučena od toga
jer mi je rečeno da velika deca ne koriste prste.
U trećem razredu morali smo da sedimo sa rukama sklopljenim na stolu,
odvajajući ih samo da okrenemo stranu i odmah bi ih vraćali u prvobitni položaj.
Učiteljica nije bila stroga.
Bile su to sedamdesete
i njen cilj je bio da nas nauči da čitamo, ne samo na nivou našeg uzrasta
već na mnogo višem.
Uvek su nas terali da čitamo brže,
ali u tišini svog stana, daleko od pogleda svoje učiteljice,
ja sam prevlačila prstom ispod reči.
Taj sebični džin mi je ponovo ispričao svoj priču,
kako se osećao prevarenim kada su se deca ušunjala u njegov vrt,
kako je sagradio taj visoki zid
koji deca nisu mogla da pređu,
ali je zima došla u njegov vrt
i nikada više nije otišla.
Svakim novim čitanjem saznala sam nešto novo
o tvrdom kamenju sa puteva na kojima su deca bila primorana da se igraju
kada su bila izbačena iz vrta,
o nežnosti malog dečaka koji se pojavio jednog dana,
pa čak i o samom džinu.
Možda on ipak nije bio besan.
Možda je samo želeo da saoseća sa nekim,
da ga neko razume.
"Moj vrt je samo moj i ničiji više."
Mnogo godina kasnije saznala sam za pisca Džona Gardnera
koji je to nazivao "fantastičnim snom"
ili "snom o fantastici",
i shvatila da sam ja bila u toj knjizi,
provodeći vreme sa likovima u svetu koji je pisac stvorio
i u koji me je pozvao.
Kao dete sam znala da u pričama treba uživati,
da priče žele da se polako čitaju
i da je neki pisac proveo mesece, možda i godine pišući ih,
a moj posao čitaoca,
posebno čitaoca koji je želeo da jednog dana postane pisac,
je da poštujem tu priču.
Mnogo pre nego što je postojala kablovska, internet, pa čak i telefoni,
postojali su ljudi koji su delili ideje, informacije i sećanja kroz priču.
To je jedan od najranijih oblika tehnologije koja nas povezuje.
Priča da ima nečeg boljeg niz Nil bila je ta
koja je poslala Egipćane nizvodno,
priča da postoji bolji način da se očuvaju tela mrtvih
razlog je zbog kojeg su Tutankamonovi ostaci preživeli do 21. veka.
Pre više od dva miliona godina,
kada su prvi ljudi počeli da prave oruđe od kamena,
neko mora da je pitao: "Šta ako?"
i neko drugi se setio te priče.
Bez obzira na to da li su je prenosili putem reči, pokreta, ili crteža,
priča se prenosila, pamtila se:
udari čekićem i saslušaj njegovu priču.
Svet postaje bučniji.
Sa kasetofona smo prešli
na vokmene, pa na prenosive CD plejere,
na ajpode
i došli do toga da možemo slušati bilo koju pesmu kad god to želimo.
Od četiri televizijska kanala u mom detinjstvu,
došli smo do, čini se, beskonačnog broja kanala na kablovskoj i na internetu.
Kako nas tehnologija sve brže i brže vodi kroz vreme i prostor,
čini se da se priča gubi iz vida.
Mislim, bukvalno da se zanemaruje.
Čak i kada se naš stav prema pričama menja,
ili se njena forma menja od knjige u audio formate, Instagram ili Snepčet
moramo se setiti da prevlačimo prstom ispod reči.
Pamćenje tih priča, bez obzira na to u kom su obliku
nas je uvek vodilo na mesta na koja smo mislili da nikada nećemo ići,
upoznalo nas sa ljudima koje nikada nismo mislili da ćemo upoznati
i pokazalo nam svetove koje smo možda propustili.
S obzirom na to da tehnologija napreduje sve brže i brže,
meni prija nešto sporije.
Prevlačenje prstom ispod reči dovelo me je do života pisanja knjiga
za ljude svih uzrasta,
knjige pisane da bi se čitale polako,
da se u njima uživa.
Moja ljubav prema dubljem i bližem posmatranju sveta,
prema potpunom prepuštanju sebe njemu omogućila mi je
da uvidim raznorazne pripovedne mogućnosti
i pokazala se kao dar,
zato što me je sporo čitanje
naučilo svemu što je trebalo da znam o pisanju.
Pisanje me je naučilo svemu što je trebalo da znam o stvaranju svetova
gde bi ljudi mogli da budu viđeni i saslušani,
gde bi njihova iskustva mogla da se pretvore u stvarnost
i gde bi moja priča, koju bi neko pročitao ili čuo,
probudila nešto u njima što bi nas povezalo,
postalo razgovor.
Nije li u tome poenta -
da nađemo način da se na kraju dana ne osećamo kao da smo sami na ovom svetu,
da se osećamo kao da smo ga promenili pre nego što sa njega odemo?
Kamen u čekić, čovek u mumiju,
ideja u priču i sve je to zapamćeno.
Nekada čitamo da bismo razumeli budućnost.
Nekada čitamo da bismo razumeli prošlost.
Čitamo da bismo se izgubili, da zaboravimo na teška vremena u kojima živimo
i čitamo da bismo se setili onih koji su bili tu pre nas,
koji su preživeli nešto gore.
Ja pišem iz tih istih razloga.
Pre nego što smo došli u Bruklin,
moja porodica je živela u Grinvilu, Južnoj Karolini,
u rasno podeljenom kraju koji se zvao Nikoltaun.
Svi u tom naselju bili smo potomci ljudi
kojima nije bilo dozvoljeno da uče da čitaju i pišu.
Zamislite to:
opasnost razumevanja kako slova prave reči,
opasnost od samih reči,
opasnost od pismenih ljudi i njihovih priča.
Uprkos tome što su nam pretili smrću,
ako bismo se držali jedne priče,
naše priče nisu umrle,
zato što je postojala još jedna priča ispod te.
Tako su stvari uvek funkcionisale.
Od kada komuniciramo,
postojali su slojevi u pričama,
priče ispod priča i još priča ispod tih.
Ovako je priča preživljavala i ovako će nastaviti da preživljava.
Kada sam počela da povezujem tačkice
koje povezuju način na koji sam naučila da pišem
sa načinom na koji sam naučila da čitam
sa gotovo ućutkanim ljudima,
shvatila sam da je moja priča veća, starija i dublja
nego što ću ja ikada biti
i zbog toga će se ona nastaviti.
Među tim skoro ućutkanim ljudima
bilo je onih koji nikada nisu naučili da čitaju.
Njihovi potomci, generacije oslobođene ropstva,
ako su bili dovoljno imućni,
išli su na fakultete, specijalizacije i dalje od toga.
Neki su se, poput moje bake i moje braće i sestara,
čini se rodili sa knjigom u rukama,
kao da istorija za njih nije ni postojala.
Neki su, poput moje majke, skočili na karavan Velike migracije -
ne mislim na pravi karavan -
i pozdravili se sa Jugom.
Međutim, evo priče ispod te priče:
oni koji su otišli i oni koji su ostali
nosili su sa sobom istoriju priče,
znajući duboko u sebi da napisati priču
nije bio jedini način na koji je mogu sačuvati,
znajući da su mogli da sednu na svoje terase
ili stepenice nakon dugog dana
i počnu laganu priču svojoj deci.
Znali su da mogu da pevaju svoje priče na vrućini dok beru pamuk,
ili sakupljaju duvan.
Znali su da mogu da propovedaju svoje priče i ušiju ih u tkanine,
pretvore najbolnije priče u nešto smešno
i da kroz taj smeh izbace istoriju zemlje
koja je iznova i iznova pokušavala
da ukrade njihova tela,
njihov duh
i njihovu priču.
Tako sam kao dete naučila da zamišljam nevidljivi prst
koji me je vodio od reči do reči.
od rečenice do rečenice,
od neznanja do shvatanja.
Kako tehnologija nastavlja da se razvija brzo,
ja nastavljam da čitam polako,
znajući da poštujem rad pisca
i trajnu moć priče.
Čitam polako kako bih smanjila buku
i setila se onih koji su bili tu pre mene,
verovatno prve ljude koji su konačno naučili da upravljaju vatrom
i zagospodarili svojom novom moći
nad plamenom, svetlošću i vrelinom.
Čitam polako da bih se setila sebičnog džina,
kako je najzad srušio taj zid
i pustio decu da se slobodno igraju u njegovom vrtu.
Čitam polako da bih odala počast svojim precima,
kojima uopšte nije bilo dozvoljeno da čitaju.
I oni mora da su gospodarili vatrama,
bojažljivo pričajući o svojim snovima,
svojim nadama, svojim budućnostima.
Svaki put kada čitamo, pišemo ili pričamo priču,
mi ulazimo u njihov krug
i on ostaje neprekinut,
a moć priče živi dalje.
Hvala.
(Aplauz)