So in the winter of 2012,
I went to visit my grandmother's house
in South India,
a place, by the way,
where the mosquitos have a special taste for the blood of the American-born.
(Laughter)
No joke.
When I was there, I got an unexpected gift.
It was this antique instrument
made more than a century ago,
hand-carved from a rare wood,
inlaid with pearls
and with dozens of metal strings.
It's a family heirloom,
a link between my past,
the country where my parents were born,
and the future,
the unknown places I'll take it.
I didn't actually realize it at the time I got it,
but it would later become a powerful metaphor for my work.
We all know the saying,
"There's no time like the present."
But nowadays, it can feel like there's no time but the present.
What's immediate and ephemeral seems to dominate our lives,
our economy and our politics.
It's so easy to get caught up in the number of steps we took today
or the latest tweet from a high-profile figure.
It's easy for businesses to get caught up in making immediate profits
and neglect what's good for future invention.
And it's far too easy for governments to stand by
while fisheries and farmland are depleted
instead of conserved to feed future generations.
I have a feeling that, at this rate,
it's going to be hard for our generation to be remembered as good ancestors.
If you think about it, our species evolved to think ahead,
to chart the stars,
dream of the afterlife,
sow seeds for later harvest.
Some scientists call this superpower that we have "mental time travel,"
and it's responsible for pretty much everything we call human civilization,
from farming to the Magna Carta
to the internet --
all first conjured in the minds of humans.
But let's get real:
if we look around us today,
we don't exactly seem to be using this superpower quite enough,
and that begs the question: Why not?
What's wrong is how our communities, businesses and institutions are designed.
They're designed in a way that's impairing our foresight.
I want to talk to you about the three key mistakes
that I think we're making.
The first mistake is what we measure.
When we look at the quarterly profits of a company
or its near-term stock price,
that's often not a great measure
of whether that company is going to grow its market share
or be inventive in the long run.
When we glue ourselves to the test scores that kids bring back from school,
that's not necessarily what's great for those kids' learning
and curiosity in the long run.
We're not measuring what really matters in the future.
The second mistake we're making that impairs our foresight
is what we reward.
When we celebrate a political leader or a business leader
for the disaster she just cleaned up
or the announcement she just made,
we're not motivating that leader
to invest in preventing those disasters in the first place,
or to put down payments on the future by protecting communities from floods
or fighting inequality
or investing in research and education.
The third mistake that impairs our foresight
is what we fail to imagine.
Now, when we do think about the future,
we tend to focus on predicting exactly what's next,
whether we're using horoscopes or algorithms to do that.
But we spend a lot less time imagining all the possibilities the future holds.
When the Ebola outbreak emerged in 2014 in West Africa,
public health officials around the world had early warning signs
and predictive tools
that showed how that outbreak might spread,
but they failed to fathom that it would,
and they failed to act in time to intervene,
and the epidemic grew to kill more than 11,000 people.
When people with lots of resources and good forecasts
don't prepare for deadly hurricanes,
they're often failing to imagine how dangerous they can be.
Now, none of these mistakes that I've described,
as dismal as they might sound,
are inevitable.
In fact, they're all avoidable.
What we need to make better decisions about the future
are tools that can aid our foresight,
tools that can help us think ahead.
Think of these as something like the telescopes
that ship captains of yore used when they scanned the horizon.
Only instead of for looking across distance and the ocean,
these tools are for looking across time to the future.
I want to share with you a few of the tools
that I've found in my research
that I think can help us with foresight.
The first tool I want to share with you
I think of as making the long game pay now.
This is Wes Jackson, a farmer I spent some time with in Kansas.
And Jackson knows
that the way that most crops are grown around the world today
is stripping the earth of the fertile topsoil
we need to feed future generations.
He got together with a group of scientists,
and they bred perennial grain crops which have deep roots
that anchor the fertile topsoil of a farm,
preventing erosion and protecting future harvests.
But they also knew
that in order to get farmers to grow these crops in the short run,
they needed to boost the annual yields of the crops
and find companies willing to make cereal and beer using the grains
so that farmers could reap profits today by doing what's good for tomorrow.
And this is a tried-and-true strategy.
In fact, it was used by George Washington Carver
in the South of the United States after the Civil War
in the early 20th century.
A lot of people have probably heard of Carver's 300 uses for the peanut,
the products and recipes that he came up with
that made the peanut so popular.
But not everyone knows why Carver did that.
He was trying to help poor Alabama sharecroppers
whose cotton yields were declining,
and he knew that planting peanuts in their fields
would replenish those soils
so that their cotton yields would be better a few years later.
But he also knew it needed to be lucrative for them in the short run.
Alright, so let's talk about another tool for foresight.
This one I like to think of as keeping the memory of the past alive
to help us imagine the future.
So I went to Fukushima, Japan
on the sixth anniversary of the nuclear reactor disaster there
that followed the Tohoku earthquake and tsunami of 2011.
When I was there, I learned about the Onagawa Nuclear Power Station,
which was even closer to the epicenter of that earthquake
than the infamous Fukushima Daiichi that we all know about.
In Onagawa, people in the city actually fled to the nuclear power plant
as a place of refuge.
It was that safe.
It was spared by the tsunamis.
It was the foresight of just one engineer,
Yanosuke Hirai,
that made that happen.
In the 1960s, he fought to build that power plant
farther back from the coast
at higher elevation and with a higher sea wall.
He knew the story of his hometown shrine,
which had flooded in the year 869 after a tsunami.
It was his knowledge of history that allowed him to imagine
what others could not.
OK, one more tool of foresight.
This one I think of as creating shared heirlooms.
These are lobster fishermen on the Pacific coast of Mexico,
and they're the ones who taught me this.
They have protected their lobster harvest there
for nearly a century,
and they've done that by treating it as a shared resource
that they're passing on to their collected children and grandchildren.
They carefully measure what they catch
so that they're not taking the breeding lobster out of the ocean.
Across North America, there are more than 30 fisheries
that are doing something vaguely similar to this.
They're creating long-term stakes in the fisheries known as catch shares
which get fishermen to be motivated
not just in taking whatever they can from the ocean today
but in its long-term survival.
Now there are many, many more tools of foresight
I would love to share with you,
and they come from all kinds of places:
investment firms that look beyond near-term stock prices,
states that have freed their elections
from the immediate interests of campaign financiers.
And we're going to need to marshal as many of these tools as we can
if we want to rethink what we measure,
change what we reward
and be brave enough to imagine what lies ahead.
Not all this is going to be easy, as you can imagine.
Some of these tools we can pick up in our own lives,
some we're going to need to do in businesses or in communities,
and some we need to do as a society.
The future is worth this effort.
My own inspiration to keep up this effort is the instrument I shared with you.
It's called a dilruba,
and it was custom-made for my great-grandfather.
He was a well-known music and art critic in India
in the early 20th century.
My great-grandfather had the foresight to protect this instrument
at a time when my great-grandmother was pawning off all their belongings,
but that's another story.
He protected it by giving it to the next generation,
by giving it to my grandmother,
and she gave it to me.
When I first heard the sound of this instrument,
it haunted me.
It felt like hearing a wanderer in the Himalayan fog.
It felt like hearing a voice from the past.
(Music)
(Music ends)
That's my friend Simran Singh playing the dilruba.
When I play it, it sounds like a cat's dying somewhere,
so you're welcome.
(Laughter)
This instrument is in my home today,
but it doesn't actually belong to me.
It's my role to shepherd it in time,
and that feels more meaningful to me than just owning it for today.
This instrument positions me as both a descendant and an ancestor.
It makes me feel part of a story bigger than my own.
And this, I believe,
is the single most powerful way we can reclaim foresight:
by seeing ourselves as the good ancestors we long to be,
ancestors not just to our own children
but to all humanity.
Whatever your heirloom is,
however big or small,
protect it
and know that its music can resonate for generations.
Thank you.
(Applause)
في شتاء عام 2012،
ذهبتُ إلى بيت جدتي لزيارتها.
في جنوب الهند،
وهذا المكان بالمناسبة
يُحبذ فيه البعوض دماءَ أولئك المولودين في أمريكا.
(ضحك)
أنا لا أمزح.
عندما كنت هناك تلقيتُ هدية غير متوقعة.
كانت آلة موسيقية من طراز قديم
صُنعت منذ أكثر من قرن،
منحوتةً يدويًا من نوعٍ نادرٍ من الخشب،
ومرصعة باللآلئ
وتحوي العشرات من الأوتار المعدنية.
إنها إرثٌ عائلي،
وحلقة وصل بين ماضيّ،
أي البلد التي وُلد فيها والداي،
والمستقبل،
أي الأماكن المجهولة التي سآخذها إليها.
في الواقع لم أستوعب ذلك عندما حصلت عليها،
لكنها أصبحت بعد فترة شعارًا مُلهمًا لعملي.
كلنا سمعنا بهذه المقولة:
"لا يوجد وقت أفضل للبدء من الحاضر."
لكن قد تشعر في هذه الأيام أنّه لا يوجد وقت للبدء سوى الحاضر.
ويبدو أن الأشياء الفورية والعابرة تسيطر على حيواتنا
واقتصادنا وسياساتنا.
من السهل جدًّا أن ننشغل بعدد الخطوات التي مشيناها اليوم
أو بأحدث تغريدة نشرها أحد المشاهير.
من السهل أن تنشغل الشركات بتحقيق أرباح فورية
وتُهمل ما ينفعها من تطوير اختراعاتٍ للمستقبل.
ومن السهل جدًّا ألّا تتدخل الحكومات
عند استنزاف موارد مصائد الأسماك والأراضي الزراعية
بدلًا من الحفاظ عليها لإطعام أجيال المستقبل.
يراودني شعور، أنّه وعلى هذا المنوال
سيكون من الصعب أن تتذكرنا الأجيال القادمة كأسلافٍ صالحين.
إن فكرتم قليلًا، فإن جنسنا البشري تطوّر ليفكر بشكل استباقي،
لرسم خرائطَ للنجوم،
والحلم بالحياة بعد الموت،
وزراعة البذور لحصادها لاحقًا.
يسمّي بعض العلماء هذه القوة الخارقة التي نملكها بـ"سفر العقل عبر الزمن،"
وهذه القوة هي المسؤولة عن ظهور كل الحضارة الإنسانية تقريبًا،
بدءًا بالزراعة وصولًا إلى الميثاق الأعظم،
والإنترنت...
كل هذه الأشياء راودت الفكر البشري أول الأمر.
لكن لنفكر بجدية:
إذا نظرنا إلى حالنا اليوم،
فسنرى أننا لم نستخدم هذه القوة الخارقة بما فيه الكفاية،
وهذا يطرح تساؤلًا: لمَ لا؟
إن العيب يكمن في الطريقة التي بُنيت بها مجتمعاتنا وأعمالنا التجارية ومؤسساتنا.
فهي مبنية بطريقة تُضعِف بصيرتنا.
أريد أن أحدثكم عن الأخطاء الثلاثة الرئيسة
التي أعتقد أننا نرتكبها.
الخطأ الأول هو ما نقيسه.
عندما ننظر إلى الأرباح الفصلية لشركة ما
أو إلى سعر سهمها على المدى القريب،
فإنها لا تستطيع أن تحدد بدقة
ما إذا كانت حصة الشركة في السوق ستكبر
أم أنها ستصبح شركة ابتكارية على المدى البعيد.
عندما نصب اهتمامنا كله على نتائج امتحانات الأطفال في المدرسة،
فهي ليست بالضرورة مهمة من أجل تعليم هؤلاء الأطفال
وتغذية فضولهم على المدى البعيد.
فنحن لا نقيس ما يهم حقًا في المستقبل.
الخطأ الثاني الذي نرتكبه ويُضعف بصيرتنا
هو ما نكافئ عليه.
عندما نحتفي بقائد سياسي أو برجل أعمال بارز
لإصلاحه كارثةً ما
أو للتصريح الذي أدلى به لتوه،
نحن لا نُشجع ذاك القائد
على التوجه لمنع تلك الكوارث قبل حدوثها،
أو لتخفيف مصاريف المستقبل من خلال حماية المجتمعات من الفيضانات،
أو محاربة عدم المساواة،
أو الاستثمار في البحث والتعليم.
الخطأ الثالث الذي يُضعف بصيرتنا
هو ما نفشل في تخيله.
عندما نفكر في المستقبل،
فإننا نميل للتركيز على التنبؤ بما سيحدث بعد هذا مباشرةً،
سواء باستخدام الأبراج أو الخوارزميات للقيام بذلك.
ولكنّنا نقضي وقتًا أقل بكثير في تخيل جميع الاحتمالات التي يخبئها المستقبل.
عندما ظهر فيروس إيبولا في غرب أفريقيا عام 2014،
كان لدى مسؤولي الصحة العامة في أرجاء العالم علامات تحذيرية مبكرة
وأدوات تنبؤية
توضح لهم كيف يمكن أن يتفشّى المرض،
لكنهم فشلوا في استيعاب ذلك،
وبالتالي تأخروا باتخاذ الإجراءات في الوقت المناسب،
فانتشر هذا الوباء ليحصد أرواح ما يزيد عن 11000 شخصًا.
عندما يمتلك الأشخاص الكثير من الموارد والإمكانيات الجيدة للتنبؤ
ولكنهم لا يتجهّزون للإعصارات المدمرة،
فإنهم يفشلون عادةً في تخيل مدى خطورتها.
قد لا تبدو الأخطاء التي ذكرتها
بالسوء التي هي عليه،
وهذه الأخطاء مفروضة علينا.
لكننا في الحقيقة يمكننا تلافيها جميعًا.
فما نحتاجه لاتخاذ قرارات أفضل حول المستقبل
هي أدواتٌ تستطيع مساعدة بصيرتنا،
وتستطيع مساعدتنا بالتفكير الاستباقي.
يمكنك أن تشبّه هذه الأدوات بالمناظير
التي كان القباطنة يستخدمونها قديمًا ليكشفوا الآفاق أمامهم.
ولكن بدلًا من النظر بعيدًا وكشف المحيط،
فلنستخدم هذه الأدوات للنظر بعيدًا عبر الزمن لكشف المستقبل.
أريد أن أحدثكم عن بعض هذه الأدوات
التي توصلّت إليها في بحثي
وأعتقد أنها ستساعدنا على التنبؤ بالمستقبل.
الأداة الأولى التي أريد أن أحدثكم عنها
هي جعل الاستثمارات طويلة الأمد تبدأ بتحقيق الأرباح بدءًا من اليوم.
هذا ويس جاكسون، وهو مزارعٌ قضيت معه بعض الوقت في كانساس.
يعرف جاكسون
أن الطريقة التي تُزرع بها أغلب المحاصيل في العالم اليوم
تجرّد الأرض من التربة السطحية الخصبة
التي نحتاجها لإطعام الأجيال القادمة.
اجتمع جاكسون مع مجموعة من العلماء،
وقاموا بزراعة محاصيل لها جذور عميقة تنتج الحبوب بشكل دائم
وتثبّت التربة السطحية الخصبة الموجودة في المزارع،
مانعةً بذلك تعرية التربة وحاميةً محاصيل المستقبل.
لكنهم علموا أيضًا
أنه ولجعل المزارعين يزرعون هذه المحاصيل على المدى القريب،
فإنهم بحاجة لزيادة الغلة السنوية للمحاصيل
وإيجاد شركاتٍ ترغب بصنع حبوب الإفطار والبيرة باستخدام هذه الحبوب
حتى يتمكن المزارعون من جني أرباح اليوم من خلال القيام بما هو مفيد للغد.
وهذه استراتيجية مجربة وحقيقية.
وفي الحقيقة، فقد تم استخدامها من قِبَل جورج واشنطن كارفر
في جنوب الولايات المتحدة بعد الحرب الأهلية
في بدايات القرن العشرين.
إذ سمع الكثيرون باستخدامات كارفر الثلاثمائة للفول السوداني،
وبالمنتجات والوصفات التي اخترعها
التي جعلت الفول السوداني شعبيًا جدًا.
ولكن لا يعلم الكثيرون لماذا قام كارفر بذلك.
لقد كان يحاول مساعدة المزارعين الفقراء في ألاباما
الذين كانت محاصيلهم من القطن تتراجع،
كان كارفر يعلم أن زراعة الفول السوداني في حقولهم
سيجدد تلك التربة ويغذيها
وبالتالي تصبح محاصيلهم من القطن أفضل بعد بضع سنوات.
لكنه كان يعلم أيضًا أنها يجب أن تكون مربحةً لهم على المدى القريب.
حسنًا، دعونا نتحدث عن أداة أخرى للتنبؤ بالمستقبل.
وهذه الأداة أَشبَه بالحفاظ على ذاكرة الماضي حيةً
لتساعدنا على تخيل المستقبل.
سافرتُ إلى فوكوشيما في اليابان
في الذكرى السادسة لكارثة المفاعل النووي هناك
التي أعقبت زلزال وتسونامي توهوكو اللذين حدثا عام 2011.
عندما كنت هناك، تعرّفت على محطة أوناجاوا للطاقة النووية،
والتي كانت أقرب حتى لمركز ذلك الزلزال
من محطة فوكوشيما دايتشي سيئة السمعة التي نعرفها جميعًا.
حيث فرّ الناس من مدينة أوناجاوا إلى محطتها للطاقة النووية
كمكان للجوء.
كانت آمنة لهذه الدرجة.
ونجت من أمواج التسونامي.
كان هذا نتيجة تنبؤ مهندس واحد فقط،
هو يانوسُكي هيراي،
والذي جعل ذلك ممكنًا.
في عام 1960، بذل يانوسُكي كل جهده لبناء هذه المحطة
أبعد ما يكون عن الساحل
وعلى ارتفاعٍ عالٍ وبجدار بحري مرتفع.
كان يعرف قصة الضريح في مسقط رأسه،
الذي غمرته المياه سنة 869 بسبب تسونامي.
معرفته بالتاريخ هي التي سمحت له بتخيل
ما لم يستطع الآخرون تخيله.
حسنًا، إليكم أداة أخرى للتنبؤ.
وهذه الأداة تشبه ابتكار إرثٍ مشترك.
هؤلاء هم صيادو سرطان البحر في ساحل المحيط الهندي في المكسيك،
وهم من علموني هذا.
لقد قاموا بحماية عملية حصاد سرطان البحر هناك
لما يقارب قرنًا من الزمن،
وفعلوا ذلك لأنهم اعتبروه موردًا مشتركًا
سينقلونه لأطفالهم وأحفادهم.
حيث يحددون كمية ما يصطادونه بعناية
كي لا يُخرِجوا سرطان البحر المتكاثر من المحيط.
يوجد أكثر من 30 مصيدة للأسماك في كل أنحاء أمريكا الشمالية
جميعها تقوم بما يشابه ذلك بطريقتها الخاصة.
حيث يُنشِئون حصصًا طويلة الأمد في مصائد الأسماك تُعرف بأسهم الصيد
بحيث تشجّع الصيادين
ليس فقط على صيد أقصى ما يستطيعون من المحيط اليوم
ولكن أن يحافظوا أيضًا على موارده لمدة طويلة.
هناك العديد من أدوات التنبؤ الإضافية.
التي أريد أن أحدثكم عنها،
والتي تُطبّق في العديد من الأماكن:
مثلاً شركات الاستثمار التي ترنو بنظرها إلى ما بعد أسعار الأسهم في المستقبل القريب
والولايات التي حررت انتخاباتها
من قيد المصالح المباشرة والفورية لممولي الحملات.
نحن بحاجة إلى حشد أكبر عدد ممكن من هذه الأدوات
إذا أردنا إعادة التفكير في ما نقيسه،
وتغيير ما الذي نكافئ عليه
وأن نتحلى بالشجاعة الكافية لتخيل ما ينتظرنا في المستقبل.
لن يكون كل هذا سهلًا، كما تتخيلون.
نستطيع تطبيق بعض هذه الأدوات في حياتنا اليومية،
وسنحتاج لتطبيق بعضها الآخر في شركاتنا ومجتمعاتنا.
ونحتاج لأخرى كي ننفّذها جميعًا كمجتمع.
إن المستقبل يستحق هذا العناء.
إن مصدر إلهامي لمواصلة هذا الجهد هي الآلة التي شاهدتموها.
تسمى ديلروبا،
وقد صُنعت خصيصًا من أجل جدي الأكبر.
كان ناقدًا فنيًّا وموسيقيًّا معروفًا في الهند
في أوائل القرن العشرين.
مَلَكَ جدي البصيرة لحماية هذه الأداة
بينما رهنتْ جدتي الكبرى جميع ممتلكاتهم،
ولكن هذه قصة أخرى.
لقد حمى جدي هذه الأداة بنقلها للجيل التالي
حيث أعطاها لجدتي،
التي أعطتني إياها.
عندما سمعت صوت هذه الآلة لأول مرة،
أسرني صوتها.
شعرت وكأنني أستمع إلى غناء شخصٍ تُرددُ جبالُ الهيميلايا صوتَه.
شعرت وكأنني أسمع صوتًا من الماضي.
(موسيقى)
(نهاية الموسيقى)
هذا صديقي سيمران سينغ يعزف على الديلروبا.
عندما أعزف عليها أنا، فإن عزفي أشبه بصوت قطة تحتضر في مكان ما،
لذا أنتم على الرحب والسعة.
(ضحك)
هذه الآلة موجودة اليوم في بيتي،
لكنها في الواقع ليست ملكًا لي.
دوري هو أن أحافظ عليها مع مرور الزمن،
وهذا أكثر أهمية لي من مجرد امتلاكها اليوم.
هذه الآلة تجعلني من الخَلَف والسَلَف في آنٍ واحد.
تجعلني أشعر وكأني جزء من قصة أكبر من قصتي الشخصية.
لذلك أعتقد،
أن الطريقة الوحيدة الفعالة لاستعادة القدرة على التبصّر:
هي بالنظر إلى أنفسنا على أننا أسلافٌ صالحون كما نتمنى ونرغب،
ليس فقط لأبنائنا
ولكن لكل البشرية.
مهما كان إرثك،
سواءً كان صغيرًا أو كبيرًا،
حافظ عليه
واعلم أن أثره يمكن أن يبقى لعدة أجيال.
شكرًا لكم.
(تصفيق)
En el invierno de 2012,
fui a visitar la casa de mi abuela
en en sur de India,
donde, dicho sea de paso,
los mosquitos tienen un apetito especial por la sangre estadounidense.
(Risas)
No es chiste.
Durante mi estadía, recibí un regalo inesperado.
Este instrumento antiguo
fabricado hace más de un siglo,
tallado a mano en una madera poco común,
decorado con perlas
y con decenas de cuerdas de metal.
Es una reliquia familiar,
un lazo entre mi pasado,
el país donde nacieron mis padres,
y el futuro,
los lugares adonde voy a llevarlo.
Cuando me lo dieron no tenía idea
de que un día se convertiría en una metáfora de mi trabajo.
Ya conocen el dicho:
"El mejor momento es el presente".
Pero, hoy en día, a veces parece que solo hay tiempo para el presente.
Lo inmediato, lo efímero parece dominar nuestras vidas,
nuestra economía y nuestra política.
Es tan fácil enfrascarnos en la cantidad de pasos que dimos hoy
o en el último tweet de alguna figura prominente.
Para las empresas, es fácil dejarse llevar por el beneficio inmediato
y dejar de lado cosas que son buenas para el futuro.
Y a los Gobiernos les resulta muy fácil quedarse de brazos cruzados
mientras se agotan los recursos marítimos y agropecuarios,
en lugar de preservarlos para alimentar a futuras generaciones.
Tengo la impresión de que, a este ritmo,
es difícil que nuestra generación pase a la historia como un buen ancestro.
Pensándolo bien, nuestra especie evolucionó para pensar a futuro,
para estudiar las estrellas,
soñar con la vida después de la muerte,
sembrar semillas para cosechar después.
Para algunos científicos, este superpoder de "viajar mentalmente por el tiempo",
es la causa de prácticamente todo lo que llamamos civilización humana.
Desde la agricultura, pasando por la Carta Magna
y hasta hasta Internet:
todo fue concebido por la mente humana.
Pero, seamos realistas,
si miramos a nuestro alrededor hoy en día
parece que no estamos usando este superpoder mucho que digamos.
La pregunta obvia es: ¿por qué no?
El error está en el diseño
de nuestras comunidades, empresas e instituciones.
Están diseñadas de forma tal que reducen con nuestra visión a futuro.
Quiero hablarles
de los tres principales errores que creo que estamos cometiendo.
El primer error es lo que medimos.
Los resultados trimestrales de una empresa
o el valor de sus acciones a corto plazo
muchas veces no son un buen indicador
de que vaya a aumentar su cuota de mercado
o de que vaya a ser innovadora a largo plazo.
Obsesionarnos con los resultados de los exámenes escolares
no es necesariamente lo mejor para la educación y la curiosidad
de los niños a largo plazo.
No estamos midiendo lo que es realmente importante para el futuro.
El segundo error que cometemos y nos limita la visión a futuro
es lo que recompensamos.
Cuando celebramos a un político o a un empresario
por el desastre que acaba de arreglar
o el anuncio que acaba de hacer,
no estamos motivando a ese líder
a que invierta en prevenir esos desastres en primer lugar,
o a que invierta en el futuro,
ya sea protegiendo comunidades en riesgo de inundación,
luchando contra la desigualdad
o haciendo inversiones en investigación y educación.
El tercer error que reduce nuestra visión a futuro
es lo que no somos capaces de imaginar.
Cuando pensamos en el futuro,
en general, tratamos de predecir exactamente lo que va a suceder,
ya sea con horóscopos o algoritmos.
pero pasamos mucho menos tiempo imaginando todas las posibilidades del futuro.
Cuando estalló la crisis del ébola en África occidental en 2014,
los organismos públicos en todo el mundo contaban con señales de alerta temprana
y herramientas de predicción que mostraban
cómo podría llegar a propagarse el virus.
Pero no se dieron cuenta de que lo haría,
no intervinieron a tiempo
y la epidemia avanzó hasta matar 11 000 personas.
Cuando aquellos que tienen amplios recursos y buenos pronósticos
no se preparan para lidiar con huracanes devastadores,
es porque, muchas veces, no son capaces de imaginar
lo peligrosos que pueden llegar a ser.
Ahora bien, estos errores,
por más deprimentes que suenen,
no son inevitables.
En realidad, son todos evitables.
Para tomar mejores decisiones, necesitamos herramientas
que nos ayuden a ver el futuro y a pensar por adelantado.
Piensen en los telescopios
que usaban los marineros de antaño cuando avistaban el horizonte.
Solo que, en lugar de mirar a la distancia en el océano,
estas herramientas miran en el tiempo hacia el futuro.
Quiero hablarles de algunas herramientas
que he encontrado en mis investigaciones
y creo que pueden ayudarnos con nuestra visión a futuro.
La primera herramienta que quiero compartir
es algo así como apostar a largo plazo pero con los resultados ahora.
Este es Wes Jackson, un agricultor con quien me encontré en Kansas.
Jackson sabe
que la mayoría de los métodos de cultivo utilizados hoy en día en todo el mundo
deterioran la capa fértil de la tierra
que necesitamos para alimentar a las generaciones futuras.
Junto con un grupo de científicos
cultivaron una variedad de grano perenne
con raíces profundas que sujetan la capa fértil
previniendo así la erosión y protegiendo las futuras cosechas.
Pero también sabían
que para incentivar a los agricultores a cultivar estos granos en el corto plazo
debían aumentar el rendimiento anual
y encontrar empresas dispuestas a hacer cereales y cerveza con ellos
para que los agricultores pudieran ver hoy el beneficio de algo bueno para el futuro.
Se ha demostrado que la estrategia funciona.
De hecho, la usó George Washington Carver
en el sur de los EE. UU. luego de la guerra civil
a principios del siglo XX.
Muchos habrán oído hablar de los 300 usos para el maní de Carver,
los productos y recetas que él inventó
y tanta popularidad le dieron al maní.
Pero no todos saben por qué lo hizo.
Estaba tratando de ayudar a los pobres agricultores en Alabama,
porque sus cosechas de algodón perdían rendimiento
y él sabía que, si plantaban maní, el suelo se recuperaría
y el rendimiento del algodón mejoraría en los años subsiguientes.
Pero también sabía que necesitaban un ingreso en el corto plazo.
Hablemos ahora de otra herramienta para la visión de futuro.
Esta se trata de mantener vivo el recuerdo del pasado
para ayudarnos a imaginar el futuro.
Fui a Fukushima, Japón,
para el sexto aniversario del desastre nuclear
que ocurrió luego del terremoto y del tsunami en Tohoku en 2011.
Durante mi estadía me enteré de la central nuclear de Onagawa,
que estaba aún más cerca del epicentro del terremoto
que la infame Fukushima Daiichi, que todos conocemos.
En Onagawa, la gente huyó de la ciudad
para refugiarse en la central nuclear.
Era así de seguro.
Quedó a salvo del tsunami.
Fue la previsión de un solo ingeniero,
Yanosuke Hirai,
que lo hizo posible.
En los años 60
él abogó para que la planta se construyera más lejos de la costa,
en un punto más elevado y con una escollera más alta.
Conocía la historia del santuario en su ciudad natal,
que se había inundado en el año 869 como consecuencia de un tsunami.
Su conocimiento de la historia
le permitió imaginar lo que otros no podían.
OK, una herramienta más para la visión a futuro.
Esta se trata de crear reliquias compartidas.
Estos pescadores de langosta en la costa del Pacífico en México,
son los que me enseñaron esto.
Han estado protegiendo esta cosecha de langosta
durante casi un siglo,
y lo han conseguido porque lo ven como un recurso compartido
que pasa a las manos de sus hijos y nietos.
Miden cuidadosamente lo que pescan
para asegurarse de agotar la langosta en el océano.
En América del Norte, hay más de 30 pesquerías
que están haciendo algo similar a esto.
Están implementando cuotas de captura
que motivan a los pescadores,
no solo a capturar lo que puedan hoy,
sino también a pensar en el futuro del océano.
Hay muchas más herramientas para la visión a futuro
que me encantaría compartir
y que son muy variadas:
inversionistas que ven más allá del valor de las acciones a corto plazo,
países que han liberado sus elecciones
de los intereses inmediatos de quienes financian la campaña.
Vamos a necesitar tantas herramientas como podamos conseguir
si queremos repensar lo que medimos,
cambiar lo que recompensamos
y ser lo suficientemente valientes como para imaginar lo que viene.
Todo esto no siempre será fácil, como se imaginarán.
Algunas de estas herramientas las podemos adoptar en nuestras vidas,
otras las tendremos que trabajar con las empresas y las comunidades,
y otras son para trabajar en sociedad.
Vale la pena el esfuerzo por el futuro.
My propia fuente de inspiración para esto es ese instrumento que les mostré.
Se llama "dilruba",
y fue hecho a medida para mi bisabuelo.
Él fue un músico y crítico muy conocido en la India
a principios del siglo XX.
Mi bisabuelo tuvo la previsión de proteger este instrumento
en una época cuando mi bisabuela estaba empeñando todas sus pertenencias,
pero eso es otra historia.
Lo protegió dándoselo a la próxima generación:
se lo dio a mi abuela,
y ella me lo dio a mí.
La primera vez que escuché el sonido de este instrumento,
me pareció muy evocador.
Era como escuchar a un vagabundo en la niebla de los Himalayas.
Era como oír una voz del pasado.
(Música)
(Fin de música)
Ese es mi amigo Simran Singh tocando el dilruba.
Cuando lo toco yo, suena como si estuvieran matando a un gato,
así que de nada.
(Risas)
Este instrumento hoy está en mi casa,
pero no me pertenece a mí.
Mi rol es conducirlo a través del tiempo,
y eso me parece más significativo que ser simplemente su dueña hoy.
Este instrumento me posiciona como descendiente y como ancestro.
Me hace sentir parte de una historia que es más grande que la mía.
Y esta, a mi entender,
es la forma más poderosa que tenemos de recuperar la visión a futuro:
vernos como los buenos ancestros que queremos ser.
ancestros no solo de nuestros hijos,
sino de toda la humanidad.
Sea cual fuere su reliquia,
grande o pequeña,
protéjanla,
y sepan que su música puede resonar por generaciones.
Gracias.
(Aplausos)
Pendant l'hiver 2012,
je suis allée chez ma grand-mère
dans le Sud de l'Inde.
Un endroit, au fait, où les moustiques ont un penchant particulier
pour le sang des gens d'origine américaine.
(Rires)
Ce n'est pas une blague.
Quand j'étais là-bas, j'ai eu un cadeau inattendu.
C'était cet ancien instrument
fabriqué il y a plus d'un siècle,
taillé à la main à partir d'un bois rare
incrusté de perles et
avec des dizaines de cordes métalliques.
C'est un bien de famille,
un lien entre mon passé,
le pays où mes parents sont nés,
et le futur,
les endroits inconnus où je l'emmènerai.
Je n'avais pas réalisé, au moment où je l'ai reçu,
qu'il deviendrait plus tard une puissante métaphore pour mon travail.
On connaît tous le proverbe
« il ne faut pas remettre au lendemain ce qu’on peut faire le jour même. »
Mais de nos jours, je sens qu’il n’y a plus de lendemain, rien que le présent.
Ce qui est immédiat et éphémère semble dominer nos vies,
notre économie et notre politique.
Il est si facile d’être happé par le nombre de décisions prises aujourd’hui,
ou par le dernier tweet d'une personnalité en vue.
Il est facile pour les entreprises d’être tenues par les profits immédiats
et de négliger ce qui est bon pour l'innovation future.
Et c’est beaucoup trop facile pour les gouvernements de ne rien faire,
alors que la mer et les terres cultivables sont appauvries,
au lieu de les préserver pour nourrir les générations futures.
J’ai le sentiment qu’à ce rythme, il va être difficile qu’on se souvienne
de notre génération comme de bons ancêtres.
Si vous y réfléchissez, notre espèce a évolué
pour penser l'avenir, pour anticiper les étoiles,
rêver de l’au-delà, semer des graines pour la prochaine moisson.
Certains scientifiques appellent ce pouvoir magique que nous avons
le « voyage temporel mental »
et cela a permis presque tout ce que nous appelons
la civilisation humaine, de l'agriculture à la Magna Carta,
à Internet –
tout cela étant d'abord apparu dans les esprits des humains.
Mais soyons réalistes :
si nous regardons autour de nous aujourd'hui,
il ne semble pas vraiment que nous utilisions assez ce superpouvoir,
d'où la question : pourquoi ?
Ce qui ne va pas, c’est la façon
dont nos communautés, nos entreprises et nos institutions sont conçues.
Elles sont conçues d’une façon qui perturbe notre anticipation.
Je veux vous parler de trois erreurs clés que, selon moi, nous commettons.
La première erreur est ce que nous mesurons.
Quand nous regardons les profits trimestriels d'une entreprise,
ou le cours à court terme de ses actions,
ce n’est souvent pas une bonne mesure
pour savoir si l'entreprise va accroître sa part de marché
ou être innovante sur le long terme.
Quand nous restons scotchés sur les bulletins scolaires des enfants,
ce n'est pas nécessairement ce qui est bon pour leur apprentissage
et leur curiosité sur le long terme.
Nous ne mesurons pas ce qui compte vraiment pour le futur.
Notre deuxième erreur, qui nuit à notre anticipation,
c'est ce que nous récompensons.
Lorsque nous célébrons une leader politique ou une cheffe d'entreprise
pour le désastre qu'elle vient juste de réparer
ou pour la déclaration qu'elle vient juste de faire,
nous ne motivons pas cette leader
à investir prioritairement dans la prévention de ces désastres
ou à diminuer les paiements futurs en protégeant les communautés
des inondations, en combattant l'inégalité
ou en investissant dans la recherche et l'éducation.
La troisième erreur nuisible à notre anticipation
est ce que nous n'arrivons pas à imaginer.
Quand nous réfléchissons au futur,
nous avons tendance à viser la prédiction exacte de ce qui suit,
que ce soit en utilisant des horoscopes ou des algorithmes.
Mais nous passons beaucoup moins de temps
à imaginer toutes les possibilités qu'offre le futur.
Quand l'épidémie d'Ebola est apparue en 2014, en Afrique de l'Ouest,
les services de santé publics à travers le monde avaient des signaux d'alarme
et des outils de prédiction qui montraient comment cette épidémie pouvait s'étendre,
mais ils n'ont pas réussi à envisager qu'elle allait se propager,
et ils n'ont pas réussi à intervenir à temps
et l'épidémie a crû et a tué plus de 11 000 personnes.
Quand des gens dotés de nombreuses ressources
et de bonnes prévisions ne se préparent pas à ouragans meurtriers,
souvent, ils n'arrivent pas à imaginer combien ils peuvent être dangereux.
Maintenant, aucune de ces erreurs que j'ai décrites,
aussi lamentables soient-elles,
n'est inévitable.
En fait, on peut toutes les éviter.
Pour mieux décider pour le futur,
il nous faut des outils qui nous aident à anticiper, à penser l'avenir.
Pensez à ces genres de télescopes
que les capitaines de navires d’antan utilisaient pour scruter l'horizon.
Si au lieu de regarder à travers l'espace et l'océan,
ces outils permettaient de regarder à travers le temps et vers le futur.
Je veux vous partager quelques outils
découverts lors de ma recherche
qui, selon moi, peuvent nous aider en termes d'anticipation.
Le premier outil que je veux partager avec vous,
c'est comme si le long terme se réalisait dès aujourd'hui.
Voici Wes Jackson, un fermier avec qui j’ai passé un moment au Kansas.
Et Jackson sait que
la plupart des modes de culture dans le monde aujourd'hui
dépouillent la terre de la fertile couche de terre arable
nécessaire pour nourrir les générations futures.
Il s’est rapproché d'un groupe de scientifiques,
et ils ont cultivé des cultures de céréales pérennes avec de longues racines
qui stabilisent la fertile couche arable d'une ferme,
évitant l’érosion et protégeant les récoltes futures.
Mais ils savaient aussi
que pour trouver des fermiers prêts à cultiver ces semences à court terme,
ils avaient besoin d'accroître les rendements annuels de ces cultures
et de trouver des entreprises produisant des céréales et de la bière
pour que les fermiers puissent faire des profits aujourd'hui
avec ce qui est bon pour demain.
C'est une stratégie testée et validée.
En fait, George Washington Carver l'a utilisée
dans le sud des États-Unis après la guerre de Sécession
au début du XXe siècle.
Beaucoup ont probablement déjà entendu parler de ses 300 usages
de la cacahuète, de ses produits et de ses recettes,
qui ont rendu la cacahuète si populaire.
Mais peu savent pourquoi Carver a fait cela.
Il essayait d’aider les pauvres métayers d’Alabama
dont les rendements cotonniers déclinaient
et il savait que s'ils plantaient des cacahuètes,
ils enrichiraient ces sols
et qu'ainsi, les rendements en coton s'amélioreraient par la suite.
Mais il savait aussi qu’il fallait que ce soit lucratif pour eux à court terme.
Passons à un autre outil d'anticipation.
Celui-là, j'aime le penser comme celui qui garde vivante la mémoire du passé
pour nous aider à imaginer le futur.
Je suis donc allée à Fukushima, au Japon,
pour le sixième anniversaire de la catastrophe nucléaire,
consécutive du tremblement de terre Tohoku et du tsunami de 2011.
Quand j’étais là-bas, j’ai entendu parler de la centrale nucléaire d’Onagawa
qui était encore plus proche de l’épicentre du tremblement de terre
que la tristement célèbre Fukushima Daiichi, que nous connaissons tous.
A Onagawa, les habitants, en fait,
ont fui vers la centrale nucléaire pour s'y réfugier.
C'était si sûr.
C'était épargné par les tsunamis.
C'est l’anticipation d’un seul ingénieur, Yanosuke Hirai,
qui rendit cela possible.
Dans les années 60, il s'est battu pour construire cette centrale
plus loin de la côte
à un niveau plus élevé et derrière une digue plus haute.
Il connaissait l’histoire du temple de sa ville natale,
qui avait été englouti en 869 après un tsunami.
C’était sa connaissance de l’histoire qui lui a permis d’imaginer
ce que les autres n'ont pas pu penser.
OK, un autre outil d’anticipation.
Celui-ci, j'y pense comme à la création d'un patrimoine partagé.
Voici des pêcheurs de homards sur la côte pacifique du Mexique,
et ce sont eux qui m'ont enseigné cela.
Ils ont protégé leurs prises de homards
pendant presque d'un siècle,
et ils l’ont fait en les traitant comme une ressource partagée
qu’ils transmettent à leurs enfants et petits-enfants.
Ils mesurent avec précaution ce qu'ils attrapent
de façon à ce qu'ils n'éteignent pas la reproduction des homards dans l'océan.
A travers l’Amérique du Nord, il y a plus de 30 pêcheries
qui font quelque chose d'à peu près similaire.
Ils créent des jalons à long terme dans les pêcheries, dits « parts de prises »
ce qui amène les pêcheurs à être motivés
pas uniquement par une pêche maximale
mais par sa durabilité à long terme.
Il y a beaucoup plus d’outils d’anticipation
que j’aimerais partager avec vous,
et ils viennent de tous horizons :
des sociétés de placement qui regardent au-delà du court terme,
des États qui ont libéré leurs élections
des intérêts immédiats de ceux qui financent les campagnes.
Et il va nous falloir rassembler le maximum de ces outils
si nous voulons repenser ce que nous mesurons,
changer ce que nous valorisons,
et être assez courageux pour imaginer ce qu'il y a devant nous.
Tout ne va pas être simple, comme vous pouvez l'imaginer.
Certains de ces outils, nous pouvons les trouver dans nos propres vies,
pour d'autres, ce sera dans les entreprises ou dans les communautés,
et pour certains, c'est la société qui doit les chercher.
Le futur mérite cet effort.
Ce qui inspire mon effort, c'est l’instrument que j'ai partagé avec vous.
Son nom est dilruba,
et il a été fait sur mesure pour mon arrière-grand-père.
Il était un célèbre critique musical et artistique en Inde
au début du XXe siècle.
Mon arrière-grand-père a eu la clairvoyance de protéger cet instrument
à une époque où mon arrière-grand-mère mettait en gage tous ses biens,
mais c’est une autre histoire.
Il le protégea en l’offrant à la génération suivante,
en le donnant à ma grand-mère,
et elle me l'a donné.
Quand j’ai entendu le son de cet instrument pour la première fois,
ça m’a hantée.
C'’était comme entendre un vagabond dans le brouillard himalayen.
C’était comme entendre une voix venue du passé.
(Musique)
(Fin de la musique)
C’est mon ami Simran Singh qui joue du dilruba.
Quand j’en joue, on dirait un chat en train de mourir quelque part
donc, s'il vous plaît !
(Rires)
Cet instrument est chez moi aujourd’hui,
mais en fait, il ne m’appartient pas.
C’est mon rôle de le guider dans le temps,
et cela me semble avoir plus de sens que de juste le posséder.
Cet instrument me positionne à la fois comme un descendant et un ancêtre.
Il me fait me sentir partie prenante d'une histoire plus grande que la mienne.
Et ça, je crois,
est simplement la façon la plus puissante de réhabiliter l'anticipation :
en nous voyant comme les bons ancêtres que nous voulons être,
les ancêtres pas seulement de nos propres enfants
mais de toute l’humanité.
Quel que soit votre patrimoine,
qu'il soit grand ou petit,
protégez-le
et sachez que sa musique peut résonner pendant des générations.
Merci.
(Applaudissements)
בחורף 2012
נסעתי לביקור בביתה של סבתי בדרום-הודו,
ושם, דרך אגב,
היתושים אוהבים במיוחד את דמם של מי שנולדו באמריקה.
(צחוק)
בכל הרצינות.
כשהייתי שם, קיבלתי מתנה בלתי-צפויה.
זה היה כלי הנגינה העתיק הזה
שנבנה לפני יותר ממאה שנה,
הוא גולף ביד מעץ נדיר,
הוא משובץ פנינים
ועליו עשרות מיתרי מתכת.
מדובר בירושה משפחתית,
קשר בין העבר שלי,
הארץ בה נולדו הורי,
לבין העתיד,
המקומות הלא-נודעים שאליהם אקח אותו.
כשקיבלתי אותו, לא ממש הבנתי את זה,
אבל הוא עתיד היה להפוך לדימוי רב-עוצמה של עבודתי.
כולנו מכירים את האמירה,
"אין זמן כמו ההווה."
אבל בימינו, ההרגשה לפעמים היא שאין זמן פרט להווה;
המיידי והארעי מושלים כמדומה בחיינו,
בכלכלה ובפוליטיקה שלנו.
קל מאד להתעסק במספר הצעדים שהלכנו היום
או בציוץ האחרון של דמות מפורסמת.
לעסקים, קל להתמקד בעשיית רווחים מיידיים
ולהזניח את מה שמועיל לחדשנות עתידית.
ואילו לממשלות יותר מדי קל לעמוד בחיבוק ידיים
כשאזורי מדגה ואדמות חקלאיות הולכים ומידלדלים
במקום שישתמרו למען הדורות הבאים.
יש לי הרגשה שבקצב הזה
יהיה קשה לזכור את הדור שלנו כאבות קדומים טובים.
אם תחשבו על זה, המין שלנו התפתח לחשוב קדימה,
למפות את הכוכבים,
לחשוב על העולם הבא,
לזרוע כדי לקצור בעתיד.
יש מדענים שמכנים את כוח-העל הזה שלנו "מסע נפשי בזמן",
והוא אחראי כמעט לכל מה שאנו מכנים "התרבות האנושית",
מחקלאות, עבור ב"מגנה כרטה"
ועד לאינטרנט --
הכל נהגה תחילה במוחם של בני אדם.
אבל הבה נהיה מציאותיים:
אם נביט סביבנו היום,
לא בדיוק נראה שאנו משתמשים מספיק בכוח-העל הזה,
וזה מעלה את השאלה: מדוע לא?
השיבוש הוא במבנה של קהילותינו, עסקינו ומוסדותינו.
כל אלה בנויים באופן שפוגע בראיית-הנולד שלנו.
ברצוני לדבר איתכם על שלוש הטעויות המרכזיות
שלדעתי אנו עושים.
הטעות הראשונה היא מה שאנו מודדים.
כשאנו בוחנים רווחים רבעוניים של חברה
או את ערך השוק שלה בטווח הקצר,
לעתים קרובות זו איננה אמת-מידה מעולה
אם החברה עתידה להגדיל את נתח השוק שלה
או להיות חדשנית לאורך ימים.
כשאנו נצמדים לתוצאות המבחנים שהילדים מביאים מביה"ס,
זה לא בהכרח מה שטוב מבחינת הלמידה והסקרנות שלהם בטווח הארוך.
איננו מודדים את מה שבאמת יהיה חשוב בעתיד.
הטעות השניה שלנו, שפוגעת בראיית הנולד שלנו,
היא על מה שאנו מתגמלים.
כשאנו מהללים מנהיגה בפוליטיקה או בעסקים
על האסון שהיא זה עתה תיקנה
או על ההכרזה האחרונה שלה
איננו נותנים לאותה מנהיגה סיבה
להשקיע מלכתחילה במניעת אסונות כאלה,
או להשקיע בעתיד על ידי הגנה על קהילות מפני שטפונות
או להיאבק באי-שוויון
או להשקיע במחקר ובחינוך.
הטעות השלישית שפוגעת בראיית הנולד שלנו
היא מה שאיננו מצליחים לדמיין.
כשאנו אכן חושבים על העתיד,
אנו נוטים להתמקד בחיזוי מה בדיוק עומד לקרות,
אם זה בעזרת הורוסקופים או אלגוריתמים.
אבל אנו מקדישים הרבה פחות זמן כדי לדמיין את כל האפשרויות הטמונות בעתיד.
כשפרצה מגיפת האבולה במערב-אפריקה ב-2014,
לרשויות בריאות הציבור בכל העולם היו סימני אזהרה מוקדמים
ואמצעי חיזוי
שהראו איך עלולה המגיפה להתפשט,
אבל הם לא הצליחו להפנים שזה אמנם יקרה,
והם כשלו לפעול ולהתערב בזמן,
והמגיפה התפשטה והרגה יותר מ-11,000 נפש.
כשאנשים עם המון משאבים ותחזיות טובות
אינם נערכים לקראת הוריקנים קטלניים,
לעתים קרובות זה משום שהם לא מצליחים לדמיין
עד כמה הם עלולים להיות מסוכנים.
אף לא אחת מהטעויות שתיארתי,
מדכדכות ככל שתהיינה,
הן גזירות-גורל.
למעשה, כולן ניתנות למניעה.
מה שנחוץ לנו כדי לקבל החלטות טובות יותר לגבי העתיד
הם כלים שיסייעו לראיית הנולד שלנו,
כלים שיכולים לעזור לנו לחשוב קדימה.
חישבו עליהם כעל טלסקופים
שקברניטי הספינות נעזרו בהם בעבר כדי לסרוק את האופק.
אלא שבמקום לצפות אל מרחבי הים,
כלים אלה משמשים לצפייה אל מרחבי העתיד.
ברצוני לשתף אתכם באחדים מהכלים שגיליתי במחקר שלי
ושלדעתי יכולים לסייע לנו בראיית הנולד.
הכלי הראשון שאציג בפניכם
הוא "לגרום לטווח הארוך להשתלם עכשיו".
זהו ווס ג'קסון, חקלאי שאצלו שהיתי בקנזס.
ג'קסון יודע
שגידול רוב היבולים ברחבי העולם כיום
מחייב את חישוף הקרקע מהשכבה העליונה והפוריה
שנחוצה לנו כדי להאכיל את הדורות הבאים.
הוא חבר לקבוצת מדענים,
והם טיפחו זני תבואה רב-שנתיים בעלי שורשים עמוקים
שמעגנים את שכבת האדמה העליונה,
מונעים סחיפה ומבטיחים יבולים עתידיים.
אבל היה להם גם ברור
שכדי שחקלאים יגדלו אותם בטווח הקצר,
עליהם להגדיל את היבולים השנתיים
ולמצוא חברות שמוכנות לייצר דגני בוקר ובירה מתבואה זו
כדי שהחקלאים יוכלו לקצור רווחים היום תוך עשיית מה שטוב למחר.
וזאת אסטרטגיה מוכחת.
למעשה, כבר ג'ורג' וושינגטון קארבר
השתמש בה בדרום-ארה"ב לאחר מלחמת האזרחים
בתחילת המאה ה-20.
רבים ודאי שמעו על 300 השימושים של קארבר לבוטנים,
על המוצרים והמתכונים שהוא המציא
ושהפכו את הבוטנים לפופולריים כל-כך.
אבל לא כולם יודעים למה קארבר עשה זאת.
הוא ניסה לעזור לחקלאים אריסים עניים באלבמה
שיבולי הכותנה שלהם הלכו והידלדלו,
והוא ידע ששתילת בוטנים בשדותיהם תרענן את האדמה,
כך שבעוד כמה שנים יבולי הכותנה שלהם ישתפרו.
אבל הוא ידע גם שזה צריך להיות רווחי עבורם בטווח הקצר.
בסדר, הבה נדבר על כלי נוסף של ראיית-נולד.
אני מכנה אותו
"שימור זכרון העבר כדי לעזור לדמיין את העתיד".
נסעתי לפוקושימה שביפן
ביום השנה השישי לאסון הכור הגרעיני שם
בעקבות רעידת האדמה והצונאמי ב-2011 בחבל טוהוקו.
בהיותי שם למדתי על תחנת הכוח הגרעינית אונגאווה,
שהיתה עוד יותר קרובה למרכז הרעש
מאשר הכור הידוע לשמצה פוקושימה דאיצ'י, המוכר לכולנו.
באונאגאווה, אנשי העיר למעשה נמלטו אל תחנת הכוח הגרעינית
כדי למצוא בה מחסה.
היא היתה עד כדי בטוחה.
הצונאמים לא פגעו בה.
ראיית הנולד של מהנדס אחד בלבד,
יאנוסוקה היראי,
היא שאיפשרה את זה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא נאבק על בניית תחנת הכוח
הרחק יותר מן החוף
בגובה רב יותר ועם חומת גלים גבוהה יותר.
הוא הכיר את הסיפור על המקדש בעיר הולדתו,
שהוצף בצונאמי בשנת 869.
הידע הזה שלו בהיסטוריה איפשר לו לדמיין
מה שאחרים לא יכלו.
טוב, כלי נוסף של ראיית-נולד.
בעיני, מדובר ביצירת מורשות משותפות.
אלה הם דייגי לובסטרים בחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו,
והם אלה שלימדו אותי את זה.
הם הגנו על דיג הלובסטרים שלהם שם
במשך קרוב למאה שנה,
ואת זה עשו בכך שהתייחסו אליו כאל משאב משותף
שאותו הם מעבירים לידי כלל ילדיהם ונכדיהם.
הם מודדים בקפידה את מה שהם לוכדים
כדי שלא לפגוע בהתרבות הלובסטרים.
בצפון-אמריקה יש מעל 30 אזורי מדגה
שעושים משהו דומה במקצת.
הם יוצרים סיכויים לטווח הארוך בתחומי מדגה מסוג "מדגה שיתופי"
שמניע את הדייגים
לא סתם לדוג ככל יכולתם מן האוקיינוס עכשיו
אלא גם להתחשב בהישרדות שלהם לאורך ימים.
יש הרבה מאד כלים של ראיית-נולד
שהייתי שמחה לחלוק איתכם,
והם מגיעים מכל מיני מקומות:
בתי-השקעות שמסתכלים מעבר למחירי המניות בטווח הקצר,
מדינות ששיחררו את הבחירות
מציפורני האינטרסים המיידיים של מממני מסעות-בחירות.
ויהיה עלינו להתמחות בכלים רבים ככל האפשר מאלה
אם בכוונתנו להעריך מחדש את מה שאנו מודדים,
לתגמל אחרת
ולהיות אמיצים מספיק כדי לדמיין את העתיד.
לא כל זה יהיה קל, כפי שאתם ודאי מתארים לעצמכם.
נוכל לנקוט בחלק מהכלים האלה בחיינו הפרטיים,
באחרים יהיה עלינו להשתמש בעסקים או בקהילה,
ויש כלים בהם עלינו להשתמש כחברה.
העתיד ראוי למאמץ הזה.
ההשראה הפרטית שלי במאמץ הזה היא כלי הנגינה שהראיתי לכם.
הוא נקרא "דילרובה".
הוא יוצר לפי הזמנה עבור סב-סבי,
שהיה מוסיקאי ומבקר-אמנות ידוע מאד בהודו
בתחילת המאה ה-20.
סב-סבי ניחן בראיית הנולד שהגנה על כלי הנגינה הזה
כשסב-סבתי מישכנה את כל רכושנו,
אבל זה כבר סיפור אחר.
הוא הגן עליו בכך שהעבירו לידי הדור הבא,
בכך שמסר אותו לסבתי,
והיא העבירה אותו אלי.
כששמעתי לראשונה את צליליו של כלי הנגינה הזה,
הייתי מכושפת.
הרגשתי כאילו אני שומעת נווד בערפל של ההימלאיה.
כאילו אני שומעת קול מן העבר.
(מוסיקה)
(סוף המוסיקה)
ידידי סימראן סינג' הוא שניגן בדילרובה.
כשאני מנגנת בו הוא נשמע כמו חתול גוסס,
אז על אחריותכם.
(צחוק)
הכלי הזה נמצא כיום בביתי,
אבל הוא לא ממש שייך לי.
תפקידי הוא להשגיח עליו למען העתיד,
ואני מרגישה שזה משמעותי יותר מאשר להיות סתם בעליו היום.
כלי הנגינה הזה מגדיר אותי כיורשת וכאם קדמונית גם-יחד.
הוא גורם לי להרגיש כחלק מסיפור גדול מסיפורי האישי.
וזה, כך אני מאמינה,
הוא הדרך החזקה ביותר
שבה ביכולתנו לתבוע לעצמנו מחדש את החזקה על ראיית הנולד:
לראות את עצמנו כאבות הקדמונים הטובים שאנו משתוקקים להיות,
אבות ואמהות קדמונים לא רק לצאצאינו אנו,
אלא לאנושות כולה.
תהיה אשר תהיה המורשת שלכם,
בין אם קטנה או גדולה,
הגנו עליה
ודעו שהמוסיקה שלה יכולה להדהד לדורי-דורות.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)
U zimi 2012. godine
posjetila sam kuću svoje bake
u južnoj Indiji,
mjestu gdje, usput,
komarci imaju poseban tek za krvlju Amerikanaca.
(Smijeh)
Nije šala.
Dok sam bila ondje, dobila sam neočekivan dar.
Bio je to ovaj drevni instrument
izrađen prije više od stoljeća,
ručno izrezbaren iz rijetkog drveta,
ispunjen biserima
i s desecima metalnih žica.
To je obiteljsko nasljeđe,
poveznica između moje prošlosti,
zemlje u kojoj su rođeni moji roditelji,
i budućnosti,
svih nepoznatih mjesta na koja ću ga ponijeti.
Nisam to shvaćala kada sam ga dobila,
ali on će kasnije postati snažna metafora za moj rad.
Svima nam je poznata izreka,
"Nijedno vrijeme nije kao sadašnjost."
Ali danas se može činiti da nema drugog vremena osim sadašnjosti.
Trenutno i nestalno dominira našim životima,
našom ekonomijom i politikom.
Tako je lako zaokupiti se brojem koraka koje smo učinili danas
ili objavom na Twitteru poznate ličnosti.
Poduzećima je tako lako zaokupiti se trenutnim profitom
i zapostaviti ono što je dobro za buduće inovacije.
I vladama je tako lako stajati postrani
dok propadaju ribarstvo i poljoprivreda,
umjesto da ih se očuva kako bi hranili buduće naraštaje.
Imam osjećaj da će, ovim tempom,
biti teško sjećati se našeg naraštaja kao dobrih predaka.
Ako malo razmislite, naša vrsta razvila se tako da misli unaprijed,
da napravi kartu zvijezda,
sanja o životu nakon smrti,
posije sjeme za kasniju žetvu.
Neki znanstvenici nazivaju ovu supermoć "mentalnim putovanjem kroz vrijeme",
i odgovorna je za gotovo sve što danas zovemo ljudskom civilizacijom,
od poljoprivrede do Velike povelje o ljudskim slobodama,
do interneta --
sve je to ponajprije nastalo u umovima ljudi.
Ali pogledajmo u realnost:
ogledamo li se oko sebe danas,
čini se da baš i ne koristimo dovoljno tu supermoć,
a to zahtijeva pitanje: zašto ne?
Naše zajednice, poduzeća i institucije su pogrešno osmišljene.
Osmišljene su na način koji oštećuje naše predviđanje.
Želim vam govoriti o tri ključne pogreške
koje mislim da radimo.
Prva pogreška je ono što mjerimo.
Ako pogledamo kvartalnu dobit poduzeća
ili cijenu dionice nedugo prije kraja burzovnog razdoblja,
to često nije dobra mjera
hoće li to poduzeće povećati svoj udio u tržištu
ili biti dugoročno inovativno.
Ako smo opsjednuti rezultatima testova koje nam djeca donose iz škole,
to nije nužno dobar pokazatelj onoga što djeca nauče,
niti dugoročne znatiželjnosti.
Ne mjerimo ono što je doista bitno za budućnost.
Druga pogreška koju činimo koja oštećuje naše predviđanje
jest što nagrađujemo.
Kada slavimo političkog ili poslovnog lidera
zbog katastrofe koju je upravo počistio
ili zbog najave koju je upravo razglasio,
mi ne motiviramo tog lidera
da uloži u sprječavanje da do takve katastrofe uopće dođe,
da uloži u budućnost stvarajući zaštitu od poplava,
ili suzbijajući nejednakost,
ili ulažući u istraživanje i obrazovanje.
Treća pogreška koja oštećuje naše predviđanje
je ono što nismo u mogućnosti zamisliti.
A kada i razmišljamo o budućnosti,
obično se usredotočimo na predviđanje onog što je neposredno sljedeće,
bilo da se pritom služimo horoskopima ili algoritmima.
Ali trošimo puno manje vremena na zamišljanje svih mogućnosti za budućnost.
Kada je izbila ebola u zapadnoj Africi 2014. godine,
činovnici javnog zdravstva u cijelom svijetu imali su rane znakove uzbune
i alate za predviđanje
koji su pokazivali kako bi se zaraza mogla raširiti,
ali nisu uspjeli shvatiti da će se doista proširiti
i propustili su djelovati na vrijeme da to suzbiju,
a epidemija se raširila toliko da je ubila 11 tisuća ljudi.
Kada se ljudi s mnoštvom resursa i dobrim prognozama
ne pripreme za smrtonosne uragane,
često propuštaju zamisliti koliko opasni uragani mogu biti.
Nijedna od ovih pogrešaka koje sam opisala,
koliko god strašnima se činile,
nije neizbježna.
Zapravo, sve ih je moguće izbjeći.
Kako bismo donosili bolje odluke o budućnosti,
trebamo alate koji nam pomažu u predviđanju,
alate koji nam mogu pomoći da razmišljamo unaprijed.
Razmišljajte o njima kao o teleskopima
koje su kapetani brodova u davnini koristili kada su promatrali obzor.
Ali umjesto gledanja u daljinu i ocean,
ovi alati gledaju kroz vrijeme u budućnost.
Želim podijeliti s vama nekoliko alata
koje sam otkrila u svom istraživanju,
koji nam mogu pomoći s predviđanjem.
Prvi alat koji želim podijeliti s vama
čini da se igranje na duge staze isplati odmah sada.
Ovo je Wes Jackson, poljoprivrednik s kojim sam provela neko vrijeme u Kansasu.
Jackson zna
da način uzgajanja većine kultura na svijetu danas
iscrpljuje plodni površinski sloj zemlje
koji nam treba da prehranimo buduće naraštaje.
Udružio se sa skupinom znanstvenika
i uzgojili su višegodišnje žitne kulture dubokih korijena
koji učvršćuju plodan površinski sloj zemlje na farmi,
sprječavajući eroziju tla i štiteći buduće žetve.
Ali također su znali da,
kako bi u kratkom roku pridobili poljoprivrednike da uzgajaju ovu kulturu,
moraju povećati godišnji prinos kulture
te pronaći tvrtke spremne proizvoditi žitne pahuljice i pivo koristeći žito,
kako bi poljoprivrednici pobrali dobit danas čineći dobro za sutrašnjicu.
Ovo je oprobana i učinkovita strategija.
Zapravo, George Washington Carver koristio se njome
na jugu SAD-a nakon Građanskog rata
u ranom 20. stoljeću.
Mnogi su zasigurno čuli za Carverovih 300 upotreba kikirikija,
proizvode i recepte koje je smislio,
a koji su učinili kikiriki toliko popularnim.
Ali većina ne zna zašto je Carver to učinio.
Pokušavao je pomoći siromašnim uzgajivačima u Alabami
čiji je prinos pamuka opadao,
a on je znao kako će sadnja kikirikija na njihovim poljima
obnoviti tu zemlju
kako bi prinosi pamuka bili bolji nekoliko godina poslije.
Ali također je znao da to mora biti isplativo u kratkom roku.
Dobro, pričajmo o još jednom alatu za predviđanje.
Volim razmišljati o njemu kao održanju sjećanja na prošlost živim
kako bi nam pomoglo zamisliti budućnost.
Otišla sam u Fukushimu u Japan
prigodom šeste obljetnice nesreće u nuklearnom reaktoru,
nakon potresa Tohoku i tsunamija 2011. godine.
Dok sam bila ondje, saznala sam za Onagawa postaju za nuklearnu energiju,
koja je bila još bliža epicentru tog potresa
nego zloglasna Fukushima Daiichi za koju svi jako dobro znamo.
U Onagawi, ljudi iz grada su zapravo pobjegli u tvornicu nuklearne energije
kao mjesto skloništa.
Bila je toliko sigurna.
Tsunamiji su je poštedjeli.
Radilo se o predviđanju tek jednog inženjera,
Yanosuke Hirai,
koji je to omogućio.
1960-ih godina, borio se za to da izgradi tu nuklearku
puno dalje od obale
i na višoj nadmorskoj visini, s višim zidom zaštite od vode.
Znao je za priču o hramu u svome rodnom gradu,
koji je bio potopljen 869. godine nakon tsunamija.
Njegovo poznavanje povijesti omogućilo mu je da zamisli
nešto što drugi nisu mogli.
Dobro, još jedan alat za predviđanje.
O ovome razmišljam kao o stvaranju zajedničkih nasljeđa.
Ovo su ribari jastoga na meksičkoj obali Tihog oceana,
i oni su me naučili ovome.
Oni štite svoj ulov jastoga ondje
gotovo cijelo stoljeće,
a to čine tretirajući ga kao zajednički izvor
koji će prenijeti na svu svoju djecu i unuke.
Pažljivo mjere što ulove
kako ne bi izlovljavali jastoge koji se pare iz oceana.
Diljem sjeverne Amerike ima preko 30 ribarskih udruga
koje čine nešto poput ovoga.
Stvaraju dugoročne prinose za ribare, znane kao udjeli u izlovu,
koji motiviraju ribare,
ne samo da danas izlove iz oceana koliko mogu,
nego na dugoročni opstanak.
Postoji još jako mnogo alata za predviđanje
koje bih voljela podijeliti s vama,
i dolaze s najrazličitijih mjesta:
investicijskih tvrtki koje predviđaju dalje od kratkoročne cijene dionica,
država koje su oslobodile svoje izbore
od neposrednih interesa osoba koje financiraju kampanje.
I morat ćemo sabrati i organizirati što više tih alata
ako želimo razmotriti ono što mjerimo,
promijeniti ono što nagrađujemo,
i biti dovoljno hrabri da zamislimo što dolazi u budućnosti.
Kao što možete pretpostaviti, sve to neće biti jednostavno.
Neke od tih alata možemo uzeti iz vlastitog života,
neke ćemo morati razviti unutar naših poslova i zajednica,
a neke ćemo morati stvoriti kao društvo.
Budućnost zaslužuje ovaj trud.
Moje nadahnuće da nastavim s trudom jest instrument koji sam vam pokazala.
Zove se dilruba,
izrađen je po narudžbi za moga pradjeda.
On je bio poznati kritičar glazbe i umjetnosti u Indiji,
u ranom 20. stoljeću.
Moj pradjed imao je predviđanje da zaštiti ovaj instrument
u vrijeme kada je moja prabaka zalagala sve što su posjedovali,
ali to je druga priča.
Zaštitio ga je tako što ga je predao sljedećem naraštaju,
predajući ga mojoj baki,
a ona ga je dala meni.
Kada sam prvi put čula zvuk ovoga instrumenta,
on me proganjao.
Bilo je kao da čujem zalutaloga u magli Himalaje.
Bilo je kao da čujem glas iz prošlosti.
(Glazba)
(Glazba prestaje)
To je moj prijatelj Simran Singh kako svira dilrubu.
Kada je ja sviram, zvuči kao da mačka negdje umire,
pa nema na čemu.
(Smijeh)
Instrument je danas u mome domu,
ali zapravo ne pripada meni.
Moja zadaća je da ga pričuvam u vremenu,
i to mi se čini važnijim od pukog posjedovanja za danas.
Instrument me određuje ujedno i kao potomka i kao pretka.
Čini da se osjećam dijelom jedne priče koja je veća od moje vlastite.
A to je, vjerujem,
najmoćniji način kako možemo povratiti predviđanje:
smatrajući sebe samima dobrim precima kakvima žudimo biti,
precima ne samo svoje djece,
nego cjelokupnog čovječanstva.
Što god da je vaše nasljeđe,
bilo veliko ili malo,
zaštitite ga
i znajte da njegova glazba može odjekivati naraštajima.
Hvala.
(Pljesak)
2012 telén
meglátogattam a nagymamám házát
Dél-Indiában,
ahol a szúnyogok különösen rákaptak
az Amerikában születettek vérének ízére.
(Nevetés)
Nem vicc.
Mikor ott jártam, kaptam egy váratlan ajándékot.
Ez az antik hangszer volt,
amit több mint egy százada készítettek
ritka fából, kézzel faragva,
gyönggyel kirakva
tucatnyi fémhúrral.
Családi ereklye,
kapocs a múltam,
szüleim szülőhazája
és a jövő,
az ismeretlen helyek között, amerre elviszem.
Mikor megkaptam, még nem tudatosult bennem,
hogy később a munkám hathatós megtestesítője lesz.
Mindannyian ismerjük a mondást:
"Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra."
Mégis, manapság érezhetjük úgy is, a jelen az egyetlen adandó alkalom.
Úgy tűnik, azonnali és mulandó dolgok uralják életünket,
gazdaságunkat és a politikát is.
Olyan könnyű fennakadni azon, ma hány lépést tettünk meg,
vagy milyen üzenetet posztolt egy jól ismert ember.
A vállalkozások könnyen elmerülhetnek azonnali bevételszerzési céljaikban,
elhanyagolva a jövőbeli találmányoknak kedvező irányt.
A kormányzatok pedig olyan könnyedén válnak szemlélővé,
miközben halászatok és termőföldek merülnek ki,
ahelyett hogy a jövő nemzedéknek őriznék meg őket.
Olyan érzésem van, ha ez így megy tovább,
nemzedékünkre nehéz lesz igazán jó felmenőként emlékezni.
Ha belegondolunk, az emberi faj az előregondolkodásra termett,
hogy feltérképezze a csillagokat,
hogy a túlvilági életről szőjön álmokat,
hogy jövőbeni aratáshoz vessen el magokat.
Néhány tudós ezt a különleges képességet mentális időutazásnak hívja,
és nagyjából minden, amit emberi civilizációnak hívunk, ennek köszönhető:
a földműveléstől a Magna Cartán át
egészen az internetig,
mind az emberek fejében megfogant ötlet.
De maradjunk a valóságnál:
ha ma körbenézünk,
nem úgy tűnik, hogy kellő gyakorisággal használnánk ezt a különleges képességet.
Ez pedig a kérdésért kiált: miért nem?
A hiba a közösségeink, üzleti életünk és intézményeink kialakításában van.
Kialakításuk korlátozza előrelátásunkat.
Három alapvető hibáról szeretnék beszélni,
melyeket, úgy gondolom, elkövetünk.
Először is: nem a megfelelő mutatókat mérjük.
Ha egy cég negyedéves hozamát
vagy részvényei közeljövőben várható árát figyeljük,
az gyakran nem a legjobb mutatója annak,
vajon a cég képes lesz-e növelni piaci részesedését,
vagy kellően találékony lesz-e hosszú távon.
Ha fennakadunk a gyerekek dolgozatokra kapott osztályzatain,
az hosszú távon nem feltétlenül legjobb irányba tereli
tanulási vágyukat és kíváncsiságukat.
Nem azt mérjük, ami a jövőben igazán számítani fog.
A másik elkövetett hiba, amely korlátozza előrelátásunkat,
abban rejlik, amit jutalmazunk.
Amikor egy politikai vagy üzleti vezetőt azért ünnepelünk,
mert egy szerencsétlenséget feloldott,
esetleg tett egy bejelentést,
nem arra ösztönözzük a vezetőt,
hogy eleve a szerencsétlenség megelőzésébe fektessen be,
vagy a jövő érdekében fizessen előleget, védve a közösséget az árvizektől,
vagy egyenlőtlenségek ellen harcoljon,
vagy kutatásba és oktatásba ruházzon be.
A harmadik hiba, amely előrelátásunkat korlátozza,
a képzelőerőnk mellőzése.
Ha ténylegesen gondolunk is a jövőre,
többnyire a következő lépés pontos megjövendölésére összpontosítunk,
akár horoszkóp, akár algoritmusok segítségével.
De sokkal kevesebb időt töltünk a jövőbeni lehetőségek elképzelésével.
Amikor az Ebola-járvány 2014-ben kitört Nyugat-Afrikában,
a világ közegészségügyi szakemberei előtt ott álltak a korai előjelek
és előrejelző eszközök,
melyek a járvány várható terjedését mutatták;
de azt, hogy ez valóban meg fog történni, már nem tudták felmérni,
ahogy beavatkozni sem tudtak idejében,
és végül a járvány több mint 11 000 ember életébe került.
Amikor bő erőforrásokkal és megfelelő előrejelzésekkel rendelkező emberek
nem készülnek fel halálos kimenetelű hurrikánokra,
gyakran azért mulasztják el, mert nem tudják elképzelni a veszélyüket.
Valójában egyik említett mulasztás,
bármily komoly hibának hangzik is,
sem elkerülhetetlen.
Mi több, mind elkerülhető.
A jövőre vonatkozó jobb döntéshozatalhoz
szükségünk van az előrelátást
és az előregondolkodást segítő eszközökre.
Távcsőként gondoljanak ezekre,
mint amiket hajdanán hajóskapitányok használtak a láthatár fürkészésére.
De ahelyett, hogy a távolba révedve az óceánt kémlelnénk velük,
ezekkel az eszközökkel idejében tekinthetnénk előre a jövőbe.
Szeretnék hát megosztani néhányat közülük,
melyekre a kutatásaim során leltem,
és amelyek, úgy hiszem, segítségünkre lehetnek az előrelátásban.
Az első eszköz, amit megosztanék,
számomra egy hosszú játszma mostani kifizetését jelenti.
Ő Wes Jackson földműves, akivel időt tölthettem Kansasban.
Jackson tudja,
hogy a világon ma a legtöbb termény termesztésének módszere
a termőföldet pont a termékeny humuszrétegétől fosztja meg,
amelyre szükség van a jövő nemzedékei táplálásához.
Jackson egy csapat természettudóssal
olyan évelő gabonafajtákat nemesített ki, melyek gyökerei mélyre nyúlva
megkötik a termékeny felső talajréteget,
megelőzve az eróziót és védve a jövőbeni termést.
De azt is tudták,
ahhoz, hogy a földművelők rövid időn belül áttérjenek ezen gabonák termesztésére,
meg kell növelni a növények éves hozamát,
és gabonafeldolgozó, valamint sörgyártó cégeket kell találni,
biztosítva a gazdák azonnali bevételét, a holnap érdekei szerint is cselekedve.
Ez jól kipróbált és bevált stratégia.
George Washington Carver is alkalmazta,
az Egyesült Államok déli területein még a polgárháború után,
a huszadik század elején.
Valószínűleg sokan hallottak a mogyoró 300 különböző felhasználásáról,
termékekről, receptekről, melyeket Carver fogalmazott meg és hozott létre,
oly népszerűvé téve a földimogyorót.
De nem mindenki tudja, hogy Carver ezt miért tette.
A szegény alabamai részes bérlőket szerette volna segíteni,
akiknek a gyapothozamai egyre csökkentek,
és tudta, hogy a földjeiken termesztett földimogyoró
újra termékennyé teszi a földeket,
hogy gyapothozamaik pár éven belül feljavulhassanak.
Azt is tudta, hogy rövid távon is jövedelmezőnek kell ennek lennie.
Beszéljünk még egy előretekintő eszközről.
Ez számomra a múlt emlékeinek őrzését jelenti,
amely segít minket a jövő elképzelésében.
Elmentem Fukusimába, Japánba
az atomreaktor-katasztrófa hatodik évfordulóján,
amely a 2011-es tóhokui földrengést és cunamit követte.
Ottjártamkor megismertem az Onagawa Atomerőművet,
amely még közelebb volt a földrengés epicentrumához,
mint a hírhedt Fukusima Daiicsi Atomerőmű, melyről mindannyian hallottunk.
Onagawában, a városban élők magához az atomerőműhöz futottak,
hogy menedéket keressenek.
Annyira biztonságos volt.
A cunamik megkímélték.
Ez egyetlen mérnök előrelátásának volt köszönhető,
Hirai Janoszuke volt az,
aki ezt lehetővé tette.
Az 1960-as években azért harcolt,
hogy az erőművet a parttól messzebb,
magasabban, magasabb tengeri fallal körbevéve építsék.
Ismerte szülővárosa szentélyének történetét,
melyet 869-ben cunami árasztott el.
Történelemismerete segítette hozzá,
hogy elképzelje, amit mások nem tudtak.
Még egy előretekintő eszköz.
Számomra ez közös ereklyék alkotása.
Ők homárhalászok Mexikó csendes-óceáni partjain,
és ők tanítottak meg erre.
A homárhalászatukat
közel egy évszázadon keresztül védték,
úgy, hogy közös erőforrásként tekintettek arra,
amit gyermekeiknek és unokáiknak adnak majd tovább.
Gondosan fontolóra veszik a fogást,
nehogy a párzó homárokat is kifogják az óceánból.
Észak-Amerika-szerte több mint 30 halászat van,
amely némileg hasonlóan működik.
Fogásrészesedésnek nevezett hosszú távú érdekeltséget alakítanak ki,
amely a halászokat arra ösztönzi,
hogy ne teljesen halásszák le az óceánt,
hanem tartsák szem előtt a hosszú távú fennmaradását is.
Persze sokkal több előretekintő eszköz van,
amelyeket szívesen megosztanék,
változatos helyeken alkalmazzák őket:
ilyenek a közeljövő részvényárfolyamain túl mást is figyelő befektetők,
vagy azok az államok, melyek választásaikat mentesítették
a kampányfinanszírozók azonnali érdekeitől.
Annyi ilyen eszközt kell felsorakoztatnunk, amennyit csak tudunk,
ha valóban újra akarjuk gondolni a mutatószámainkat,
ha változtatni akarunk azon, amit jutalmazunk,
és ha elég bátrak akarunk lenni ahhoz, hogy elképzeljük, mit hozhat a jövő.
Nem lesz minden könnyű, ahogy azt gondolhatják is.
Néhány eszközt magánéletünkben is be tudunk vezetni,
néhányat az üzleti életnek, a közösségnek,
és lesz, amelyet pedig a társadalomnak kell alkalmaznia.
A jövő megéri ezt az erőfeszítést.
A törekvés fenntartásában engem az említett hangszer lelkesít.
Dilrubának hívják,
és személyre szabottan, a dédapám számára készítették.
Jól ismert zene- és művészeti kritikus volt Indiában
a 20. század elején.
Dédapám előrelátásával olyan időszakban védte meg ezt a hangszert,
amikor dédmamám minden tulajdonukat elzálogosította,
de ez már egy másik történet.
Megvédte, mert átadta a következő nemzedéknek:
nagymamámnak ajándékozva,
aki aztán nekem adta tovább.
Amikor először meghallottam a hangszer hangját,
kísérteties volt.
Mintha a himalájai ködbe vesző egyik vándor hangját hallottam volna.
Egy hangot a múltból.
(Zene)
(Zene vége)
Simran Singh barátom játszik a dilrubán.
Amikor én játszom rajta, olyan, mintha macska haldokolna valahol,
Szóval szívesen.
(Nevetés)
A hangszer ma az én otthonomban van,
de valójában nem a tulajdonom.
Feladatom, hogy az idő múlásával gondját viseljem,
ami nagyobb jelentőségű, mint azt ma egyszerűen csak birtokolni.
A hangszer révén egyszerre vagyok leszármazott és felmenő is.
Úgy érzem, így a magaménál jelentősebb történet része vagyok.
Úgy hiszem,
ez az egyetlen igazán hathatós módja, hogy az előrelátásunkat visszaszerezzük:
ha a vágyainknak megfelelő, jó felmenőnek tekintjük magunkat,
és nemcsak gyermekeink,
de az emberiség felmenőinek is.
Bármi is legyen az önök ereklyéje,
akár kicsi, akár nagy,
védelmezzék,
és ne feledjék: zenéje nemzedékek számára hordozhat jelentést.
Köszönöm.
(Taps)
Nell'inverno del 2012,
andai a trovare mia nonna
nel Sud dell'India,
un posto in cui
le zanzare adorano il sangue americano.
(Risate)
Sul serio.
Lì, ho ricevuto un regalo.
Un antico strumento
realizzato più di un secolo fa,
scolpito a mano in un legno raro,
intarsiato con perle
e una dozzina di corde metalliche.
È un cimelio di famiglia,
un legame tra il mio passato,
il paese in cui sono nati i miei genitori,
e il futuro,
i posti in cui lo avrei portato.
All'epoca non me ne resi conto,
ma sarebbe presto diventato una potente metafora del mio lavoro.
Conosciamo tutti il detto,
"Non c'è miglior tempo del presente."
Ma oggi, sembra che non ci sia altro tempo che il presente.
Ciò che è immediato ed effimero domina le nostre vite,
la nostra economia e la nostra politica.
Ci facciamo facilmente prendere dai passi fatti durante il giorno
o dall'ultimo tweet di un VIP.
Le aziende pensano ai profitti immediati
ignorando ciò che serve per le invenzioni future.
Troppo facilmente i governi si fanno da parte
mentre il mercato ittico e agricolo si esauriscono
invece di conservarli per le generazioni future.
Sento che, di questo passo,
sarà dura per quelli della mia generazione essere ricordati come dei buoni antenati.
Se ci pensate, la nostra specie si è evoluta per essere previdente,
individuare le costellazioni,
sognare l'aldilà,
piantare semi per un successivo raccolto.
Alcuni scienziati chiamano questo super potere "viaggio del tempo mentale",
responsabile di tutto ciò che chiamiamo civilizzazione umana,
dall'agricoltura alla Magna Carta
a Internet --
apparsi per la prima volta nella mente umana.
Ma onestamente:
se oggi ci guardiamo intorno,
non stiamo utilizzando al massimo questo super potere,
e ciò fa sorgere una domanda: perché?
Ciò che non va è come sono progettate le nostre comunità, aziende e istituzioni.
Sono progettate per compromettere la nostra capacità di prevedere.
Voglio parlarvi di tre errori chiave
che stiamo commettendo.
Il primo errore è ciò che misuriamo.
Quando osserviamo i profitti trimestrali di una compagnia
o il prezzo delle azioni a breve termine,
difficilmente ci dicono
se quella compagnia aumenterà le sue quote di mercato
o se sarà creativa nel lungo termine.
Quando ci concentriamo sui risultati scolastici dei ragazzi,
non per forza sono adatti per il loro apprendimento
o per la loro curiosità, a lungo andare.
Non stiamo misurando ciò che è importante per il futuro.
Il secondo errore che compromette la nostra capacità di prevedere
è ciò che premiamo.
Quando celebriamo un leader politico o economico
per il disastro che ha appena risolto
o per il discorso appena fatto,
non motiviamo quel leader
a investire per prevenire quei disastri in primo luogo,
o a diminuire le spese future proteggendo le comunità dalle alluvioni
o combattendo l'ineguaglianza
o investendo nella ricerca e nell'istruzione.
Il terzo errore che compromette la nostra lungimiranza
è ciò che non riusciamo ad immaginare.
Ora, quando pensiamo al futuro,
ci concentriamo sul prevedere esattamente cosa succederà,
sia che usiamo degli oroscopi o degli algoritmi per farlo.
Ma spendiamo molto meno tempo ad immaginare le possibilità del futuro.
Quando è scoppiata l'epidemia di Ebola nel 2014 nell'Africa occidentale,
i responsabili della salute pubblica nel mondo avevano segni premonitori
e strumenti predittivi
che mostravano come l'epidemia poteva diffondersi,
ma non sono riusciti ad immaginare che sarebbe successo,
e non sono riusciti ad intervenire in tempo,
e l'epidemia si è diffusa fino ad uccidere più di 11.000 persone.
Quando la gente con molte risorse e buone previsioni
non si prepara per uragani terribili,
spesso non riesce ad immaginare quanto può essere pericoloso.
Ora, nessuno di questi errori che ho descritto,
per quanto triste possa sembrare,
è inevitabile.
In effetti, tutti sono evitabili.
Ciò di cui abbiamo bisogno per prendere
decisioni migliori sono strumenti
che aiutino la nostra lungimiranza,
strumenti che ci aiutino a pensare al futuro.
Pensate a questi come dei cannocchiali
che i capitani delle navi di un tempo usavano quando scrutavano l'orizzonte.
Solo che, invece di servire per guardare a distanza e l'oceano,
questi strumenti servono per guardare attraverso il tempo al futuro.
Voglio condividere con voi alcuni strumenti
che ho scoperto nella mia ricerca
che penso ci aiutino con la lungimiranza.
Il primo strumento che voglio condividere
lo penso come se fosse ripagato subito un investimento a lungo termine.
Questo è Wes Jackson, un agricoltore con cui ho passato del tempo in Kansas.
E Jackson sa
che il modo in cui oggigiorno si coltivano la maggior parte dei campi nel mondo
sta togliendo alla terra lo strato superficiale fertile,
necessario per nutrire le generazioni future.
Si è incontrato con un gruppo di scienziati,
ed hanno piantato sementi di piante perenni con radici profonde
che ancorano la parte superficiale fertile del terreno di una fattoria,
prevenendo l'erosione e proteggendo i raccolti futuri.
Ma sapevano anche
che, per far coltivare agli agricoltori queste piante nel breve termine,
dovevano aumentare la resa annuale delle colture
e trovare delle aziende che producessero cereali e birra da queste granaglie,
in modo che gli agricoltori traessero profitto oggi
facendo qualcosa di buono per il domani.
E questa è una strategia collaudata.
In effetti, è stata usata da George Washington Carver
negli Stati Uniti del Sud dopo la Guerra Civile
all'inizio del ventesimo secolo.
Molti hanno probabilmente sentito dei 300 usi di Carver per le arachidi,
i prodotti e le ricette che ha ideato,
rendendo le arachidi così popolari.
Ma non tutti sanno perché Carver lo ha fatto.
Stava cercando di aiutare i mezzadri poveri dell'Alabama
i cui raccolti di cotone avevano una minor resa
e sapeva che coltivare arachidi nei loro campi
avrebbe potuto reintegrare questi suoli,
ed i raccolti di cotone sarebbero migliorati pochi anni dopo.
Sapeva anche che doveva essere redditizio nel breve periodo.
Parliamo di un altro strumento per la lungimiranza.
Mi piace pensare a questo come la memoria del passato che mantenuta viva
ci può aiutare ad immaginare il futuro.
Quindi sono andata a Fukushima in Giappone
per il sesto anniversario del disastro del reattore nucleare
successivo al terremoto e allo tsunami del Tohoku nel 2011.
Quando ero lì, ho appreso che la centrale nucleare di Onagawa
era ancora più vicina all'epicentro del terremoto
di quella tristemente nota di Fukushima Daiichi che tutti conosciamo.
A Onagawa, la gente del posto è fuggita nell'impianto nucleare
come se fosse un luogo di rifugio.
Era sicuro.
È stato risparmiato dagli tsunami.
È stata la previdenza di solo un ingegnere,
Yanosuke Hirai,
che ha fatto in modo che fosse così.
Negli anni '60, ha combattuto per costruire questa centrale
più arretrata rispetto alla costa
in posizione più elevata e con un argine marino più alto.
Conosceva la storia del santuario della sua città natale,
che era stato sommerso nell'869 dopo uno tsunami.
È stata la sua conoscenza della storia che gli ha permesso di immaginare
ciò che gli altri non potevano.
OK, ancora uno strumento per la lungimiranza.
Mi piace pensare a questo come la creazione di eredità condivise.
Questi sono pescatori di aragoste sulla costa pacifica del Messico
e sono loro che mi hanno insegnato questo.
Hanno protetto la loro pesca di aragoste
per circa un secolo,
e lo hanno fatto considerandola come un bene comune
che tramanderanno ai loro figli e nipoti.
Loro misurano attentamente ciò che pescano
in modo tale da non togliere le aragoste riproduttrici dall'oceano.
In tutta l'America del Nord ci sono più di 30 aziende ittiche
che stanno facendo qualcosa di vagamente simile a questo.
Stanno creando delle quote a lungo termine conosciute come quote di cattura
che motivano i pescatori
non solo a prendere oggi dall'oceano tutto ciò che possono
ma a investire nella sua sopravvivenza a lungo termine.
Ora ci sono molti, molti più strumenti per la previdenza.
Mi piacerebbe condividerli con voi.
Vengono da ogni tipo di luogo:
società di investimento che guardano oltre corsi azionari a breve termine,
paesi che hanno liberato le loro elezioni
dagli interessi immediati dei finanziatori della campagna.
E noi dovremo usare quanti più di questi strumenti possiamo,
se vogliamo ripensare cosa noi valutiamo,
cambiare ciò a cui noi diamo valore,
ed essere abbastanza coraggiosi per immaginare cosa ci aspetta.
Tutto questo non sarà facile, come potete immaginare.
Alcuni di questi strumenti possiamo portarli nelle nostre vite,
alcuni di questi li dovremo usare nelle aziende o nelle comunità,
e altri li dovremo usare come società.
il futuro merita questo lavoro.
Il mio stimolo a continuare questo lavoro è lo strumento che ho condiviso con voi.
È chiamato dilruba,
ed è stato fatto su misura per il mio bisnonno.
Lui era un musicista e critico d'arte celebre in India,
agli inizi del ventesimo secolo.
Il mio bisnonno ha avuto la lungimiranza di custodire questo strumento
in un periodo in cui la mia bisnonna stava impegnando tutti i loro beni,
ma questa è un'altra storia.
Lo ha custodito dandolo alla generazione successiva,
dandolo a mia nonna,
e lei lo ha dato a me.
Quando ho sentito per la prima volta il suono di questo strumento,
mi ha stregata.
Era come sentire un vagabondo nella nebbia himalayana.
Era come sentire una voce dal passato.
(Musica)
(Fine della musica)
Questo è il mio amico Simran Singh mentre suona il dilruba.
Quando lo suono io, sembra che un gatto stia morendo da qualche parte,
quindi siete i benvenuti.
(Risate)
Questo strumento oggi è a casa mia,
ma in realtà non mi appartiene.
Il mio compito è quello di custodirlo nel tempo,
e questo mi sembra più importante di possederlo semplicemente per adesso.
Questo strumento mi posiziona sia come discendente che come antenata.
Mi fa sentire parte di una storia più grande di me.
E penso che questo
è il solo modo più efficace con cui possiamo recuperare la lungimiranza:
considerare noi stessi come i buoni antenati che vogliamo essere,
antenati non solo dei nostri figli
ma di tutta l'umanità.
Qualsiasi sia la vostra eredità,
grande o piccola,
proteggetela
e sappiate che la sua musica potrà risuonare per generazioni.
(Grazie)
(Applausi)
2012年の冬に
祖母の家を訪ねたときのことです
インド南部なのですが
そのあたりの蚊は
アメリカ生まれの血が 大好物なようで―
（笑）
もう本当に
滞在中 私は思いがけず ある物を譲り受けました
こちらのアンティークの楽器です
１世紀以上前に
貴重な木材から 手彫りで作られたこの楽器は
真珠が埋め込まれ
金属弦が数十本 張られています
家に代々伝わる物で
私の過去と未来
つまり 両親が生まれた国と
私がこれから選ぶ地を
つなぐものです
それを手にしたときは 分からなかったのですが
後に私の研究にとって 重要なメタファーになりました
こんな格言がありますね
「今ほど良い時はない」
でも今はむしろ 「今しか存在しない」ではないでしょうか
目の前で起こる一瞬の出来事に 私たちは自らの人生や
経済そして政治を 支配されているように思えます
その日に自分がした何でもないことや その時 有名人が流したツイートで
すぐ頭がいっぱいになります
ビジネスも同じで 目の前の利益を追求するあまり
将来の成長に必要なことを すぐ蔑ろにしてしまいます
政府も同じで あっという間に傍観者となり
次世代のために 漁場や農地を守るのではなく
枯渇されるがままに してしまいます
私はこう感じています
このままだと私たちの世代は 良き祖先になれないのではないかと
人間は 進化して 先を読む力を身に付けました
星図を描き
来世を夢見ますし
後で収穫するために 種を植えます
この類まれな力は 科学界では 「メンタルタイムトラベル」とも呼ばれ
人類文明の ほぼすべてを 支えるものです
農業からマグナ・カルタ
インターネットまで
どれも最初は 頭の中から生まれました
でも現実に目を向けて
今の私たちの行動を見ると
この素晴らしい能力をどうも あまり使っていないようです
いったい なぜでしょう？
コミュニティやビジネス 制度の在り方に 問題があるのです
私たちが先を読むのを阻む 仕組みになっているのです
ここで 私たちが犯しつつある ３つの重大な過ちについて
お話ししましょう
１つ目は 評価対象を 誤っていることです
企業を見るとき 四半期毎の利益や
目先の株価に注目していては
長期的に見て 市場シェアを上げられるか
新たな価値を生み出せるか 見極めるのは
おそらく難しいでしょう
相手が子どもの場合 親がテストの点数ばかり気にするのは
その子の長期的な学習や好奇心に
良いこととは限りません
私たちは 将来 重要になることを 評価していないのです
先読みを阻む２つ目の過ちは
何に対して報いるか にあります
政治やビジネス界のリーダーが 惨事に対処し
そのことを公表すると
私たちは賛辞を送りますが
それで リーダーに対して
そもそも惨事自体が起こらないよう 資金を投入することを促す訳でも
洪水からコミュニティを守り 不平等と戦い
研究や教育に資金を提供して
将来への投資を促す訳でもありません
先読みを阻む３つ目の過ちは
想像が及んでいないことです
私たちが未来について考えるとき
注目しがちなのは 具体的な予測です
占星図を使おうが アルゴリズムを使おうが それは同じです
それに比べ 未来の様々な可能性を 想像することは ぐっと少ないでしょう
2014年に西アフリカで エボラ出血熱が流行したとき
世界中の公衆衛生に関わる専門職員は 初期の危険信号に気づき
予測ツールは
流行が どう拡大するか 可能性を示していたにもかかわらず
大流行になることを見抜けませんでした
早期に介入がなされなかった結果
流行は拡大し １万１千以上の命が奪われました
たくさんの情報と正確な予報があるのに
最大級のハリケーンに 備えようとしないのは
往々にして それがどれだけ危険か 想像できていないからです
さて こうした過ちの話を聞くと
お先真っ暗のように 感じるかもしれませんが
どれも避けられないものではありません
すべて避けることができます
未来に向けて より良い決断を するのに必要なのは
先読みを助けてくれるツール
先のことを考えやすく してくれるものです
昔の船長が水平線を見渡すのに使った 望遠鏡のようなものです
距離の離れた海の先を見る代わりに
時間的に離れた未来を 見通すためのツールです
いくつかご紹介しましょう
研究の中で見つけたもので
先を読むのに役立つと思います
最初にご紹介するツールは
長期的な取り組みをしつつ 今も利益を生み出すというものです
こちらは 農家のウェス・ジャクソンです カンザス州でご一緒しました
ジャクソンは気づいていました
現在 世界では ほとんどの作物が
次世代が食べていくのに必要な 肥沃な表土の養分を
食い尽くす形で育てられています
ジャクソンは科学者たちと 力を合わせて
多年生の穀類を育てることにしました
深く根を張るので 農場の肥沃な表土を守り
浸食を防ぐとともに 将来の収穫を守ることができます
とはいえ
今 農家の人たちに こうした作物を育てさせるには
年間収穫量を上げるとともに
その穀物でシリアルやビールを作ってくれる 会社を見つける必要がありました
農家が 明日のために働きながら 今日の利益も得るためです
この戦略は実証済みです
ジョージ・ワシントン・カーヴァーが
20世紀初頭に 南北戦争後のアメリカ南部で
使った戦略です
カーヴァーが ピーナッツの ３百もの利用法を考案した話は有名です
彼が思いついた商品やレシピのお陰で
ピーナッツの人気は高まりました
でも なぜそうしたかは さほど知られていません
彼は 綿花の収穫減少にあえぐ アラバマの貧しい小作農を
助けようとしていました
綿花畑にピーナッツを植えれば
土壌が改善され
数年後には綿花の収穫高は 改善しますが
農家を動かすには目先の利益も 必要だと考えたのです
では 先読みのための もう１つのツールをご紹介します
過去の記憶を生かすことで
未来を想像できるようにするものです
私は福島県を訪れました
2011年の東日本大震災と津波で発生した 原発事故から６年を迎えたときでした
そこで私は女川原子力発電所のことを 知りました
女川原発は 皆さんご存知の 福島第一原発よりも
震源地にもっと近い場所にあります
でも 女川原発は 周辺住民の 避難場所となっていました
それほど安全だったのです
津波の影響も受けませんでした
これは 平井弥之助という技術者が
先読みをしたお陰でした
1960年代 平井は 女川原発の建設にあたり
建設地を海岸線から離れた―
より高い場所にし 高い防波堤も設けさせました
彼は 故郷の神社が 869年に津波で
被害を受けたことを 知っていたからです
歴史を知っていたことで 平井は 他の人が想像しえなかったものを
想像することができたのです
さて もう１つご紹介します
皆で共に代々伝えていくものを 創ることです
こちらの メキシコ太平洋岸で ロブスター漁をする人たちが
私に教えてくれました
彼らは その地での ロブスターの漁獲量を
１世紀近くも維持してきました
ロブスターを 皆の子どもや孫たちに受け継ぐ 共有資源と捉えることで守ったのです
どのロブスターを獲るか 注意深く評価し
繁殖に必要なロブスターまで 獲り尽くさないようにしています
北米の30以上の漁場で
これと似たような取り組みが なされています
「漁獲枠」と言われる 漁場における長期的権益を作ることで
今 海にあるものをただ獲るのではなく
長期的な漁場保存に向かうよう
漁業関係者を導くのです
皆さんにご紹介したい 先読みのためのツールは
もっとたくさんあり
いろんな場面で使われています
例えば 投資会社が 目先の株価より先を見据えていたり
国政選挙が 選挙資金提供者の目先の利益に
左右されないように していたりです
私たちは こうしたツールを できるだけ多く集めないといけません
そして 評価対象を見直し
報いる対象を変え
先にあるものを想像する勇気を 持つのです
ご想像のとおり これは簡単なことではありません
自身の生活の中で 使えるツールもあれば
会社やコミュニティの中で あるいは社会全体で
行うべきこともあります
未来には それだけの価値があります
私自身がこの努力を続けられるのは 先ほどご紹介した楽器があるからです
「ディルルバ」といいます
この楽器は 曾祖父のために 特別に作られた物です
曾祖父は 20世紀初頭に インドで名を馳せた―
音楽・芸術の批評家でした
曾祖父は 先を読んでいたようで
曾祖母が全財産を質入れしようとしたときも この楽器を守りました
それは さておき―
曾祖父は 次世代に 引き継ぐことで楽器を守りました
曾祖父は楽器を祖母に譲り
そして祖母は私に譲りました
この楽器の音色を 初めて耳にしたとき
憑りつかれたようになり
ヒマラヤ山脈に立ち込める霧の中で さまよう者の声
過去からの声を聞いているか のように感じました
（音楽）
（音楽終わり）
これは 友人のシムラン・シンによる演奏です
私が弾くと 猫の金切り声のような音に なってしまうので
遠慮しておきました
（笑）
この楽器は今 私の家にありますが
私の物ではありません
私はしばらくの間 預かっているだけです
私には そのほうが ただ所有するより意義深く思えます
この楽器の前では 私は 子孫でも祖先でもあります
この楽器は 自分がより大きな物語の 一部だと感じさせてくれるのです
私は信じています
私たちが先を読む力を取り戻す ただ１つの最強の方法は
自らを 憧れの良き祖先だ と考えることです
自身の子どもに対する祖先 というだけではなく
全人類に対する祖先です
受け継がれるものが何であれ
その大小を問わず
守ってください
それが奏でる音楽は 世代を越えて共鳴するはずです
ありがとうございました
（拍手）
2012년 겨울이었어요.
저는 남인도에 있는 할머니 댁을 방문하러 갔었죠.
그런데 그곳에는
미국에서 태어난 사람들의 피를 특별히 좋아하는 모기들이 있었습니다.
(웃음)
농담이 아니에요.
제가 거기 있었을 때, 뜻밖의 선물을 하나 받았어요.
그건 바로 골동품이었는데,
한 세기 전에 만들어졌으며
희귀한 나무를 직접 깎아
진주와 금속 줄로
치장된 물건이였죠.
그건 가문의 가보 같은 것이었는데
제 과거와,
저희 부모님이 태어나셨던 곳,
그리고 알 수 없는 미래 사이를 이어 주는
연결고리와도 같았죠.
제가 골동품을 받을 때만 해도 저는 사실 그걸 깨닫지 못했어요.
하지만, 그것은 나중에 저의 작품의 강력한 주제의식이 되었죠.
저희 모두 이 속담을 알고 있어요.
"지금과 같은 시간은 없다."
그러나 요즘에는 현재를 제외한 다른 시간은 없는 것 같이 느껴져요.
순간적이고 이슬처럼 사라지는 것들은 우리의 삶, 경제와 정치를
지배하는 것 처럼 보이죠.
우리가 오늘 몇 걸음이나 걸었는지, 유명인이 방금 트위터에 무엇을 올렸는지에
사로잡히는 것은 굉장히 쉽죠.
기업이 단기적 수익창출에 혈안이 되어, 미래의 투자를 등한시하는 것도
매우 쉬운 일이죠.
미래 세대를 위해 양어장이나 농경지를 보존하는 대신
이는 빠르게 소모되고 있고, 정부가 그것을
방관하면서 가만히 있는 것 또한 너무나 쉬운 일이죠.
제가 느끼기에, 이대로라면,
우리 세대가 좋은 조상으로 기억 되긴 좀 어렵지 않을까 싶어요.
여러분들도 한번 생각해보시면, 저희 인류는 앞을 내다보도록 진화했죠.
별자리로 점을 치고,
사후 세계를 꿈꾸고,
추수를 위해서 씨를 뿌리죠.
어떤 과학자들은 이 초인적 능력을 "정신적 시간 여행"이라 부르고,
이 능력이 바로 인류가 생각해내어 마술을 부리듯이 만들어낸
농경에서부터 마그나카르타, 그리고 인터넷에 이르는
인류 문명의 거의 모든 것을
가능하게 했다고 생각하죠.
그렇지만, 솔직하게 말씀드리자면,
오늘날 우리의 주변을 둘러보면,
우리가 이 초능력을 충분히 사용하고 있는 것 같진 않아요.
왜 사용하지 않을까라는 의문이 생기죠.
잘못된 것은 우리의 공동체, 사업, 기업들이 설계된 방식입니다.
우리의 선견지명을 발휘할 수 없게 설계되어 있으니까요.
저희가 지금 하고 있는 세 가지 실수를
말씀드려볼까 합니다.
첫 번째 실수는 우리가 측정하는 대상입니다.
우리가 회사의 분기별 수익이나 단기 주가 지수 등의
지표를 살펴볼 때,
그 회사의 시장 점유율이 증가할지,
장기적으로 독창성을 발휘할지 알 수 있는
좋은 지표가 아니에요.
우리가 학교에서 귀가한 아이들의 시험 점수에 집착할 때,
그것이 반드시 그 아이의 장기적인 학습과 호기심에
도움이 되는 것은 아닐 수도 있어요.
우리는 미래에 정말 중요한 것들은 측정하지 않고 있습니다.
우리의 선견지명에 지장을 주는 두 번째 실수는
우리가 무엇을 보상하는지입니다.
정치적 지도자나 기업가가 해결한 재앙이나
방금 발표한 내용에 대해
우리가 찬양한다면,
우리는 그 리더가 재앙을
예방하는데 투자하도록 하거나, 홍수로부터 공동체를 보호하거나,
불평등과 싸운다거나, 연구와 교육에 투자함으로써
미래에 대해서 투자를 하도록
동기를 부여하지 않습니다.
우리의 선견지명을 손상시키는 세 번째 실수는
우리가 상상하지 못하는 것입니다.
우리가 미래에 대해서 생각할 때,
우리는 다음에 어떻게 될지 정확하게 예측하는데 집중하죠.
별자리를 이용하던, 알고리즘을 이용하던 이 현상은 동일합니다.
하지만 미래의 가능성을 상상하는데 있어서 우리는 너무 적은 시간을 씁니다.
2014년 서아프리카에서 에볼라가 퍼졌을 때,
전세계 공공보건 관료들은 에볼라가 어떻게 퍼져나갈지를
보여줄 수 있는 초기 경보 신호와
예측할 수 있는 도구가 있었어요.
하지만, 그들은 이를 짐작하지 못했고,
적절한 시기에 개입하는 데 실패하였습니다.
결국 그 전염병은 커져서 만천 여명 이상의 목숨을 빼앗아갔죠.
많은 자원과 좋은 예보를 가진 사람들이
치명적인 허리케인을 준비하지 않을 때,
그들은 종종 위험이 얼마나 커질지 상상하는데 실패하죠.
제가 설명해드린 이 실수들은 모두
비참해 보이긴 하지만,
불가피한 것은 아닙니다.
사실, 그 모두를 피할 수 있습니다.
미래에 대한 더 나은 선택을 하기 위해 필요한 것은
우리의 선견지명에 도움이 되고,
미래를 내다볼 수 있도록 돕는 도구입니다.
지평선을 찾을 때 옛날 선장들이 쓰던
망원경 같은 거라고 생각하세요.
멀리 바다를 건너서 보는 대신
시간을 건너 미래를 내다보기 위한 도구입니다.
제 연구를 통해서 알게 된,
우리의 선견지명에 도움이 되는
도구를 몇 가지 소개하려는데요.
제가 알려드릴 첫 번째 도구는
장기전을 대비하여 지금 지출을 하는 것입니다.
이분은 제가 캔자스에서 만났던 농부인 웨스 잭슨입니다.
잭슨씨는 알고 있었죠.
우리가 미래 세대를 부양하기 위해 필요한 비옥한 표층토를
우리가 현재 기르고 있는 대부분의 농작물이
벗겨내서 없애고 있다는 것을요.
그는 과학자들과 모여,
농장의 비옥한 표층토를 고정시킬 수 있게
깊게 뿌리를 내리는 다년생 곡물을 심어
침식을 예방하고, 미래의 수확도 보호하였습니다.
그들은 또한 알고 있었죠.
농부들이 단기간에 그 농작물을 성장시키기 위해서는,
농작물의 연간 생산량을 증가시켜야 했고
그 농작물을 이용하여 씨리얼이나 맥주를 제조할 회사를 찾아야 한다는 것을요.
농부들이 미래를 위해 선행을 하면서 현재에도 이익을 거둘 수 있도록요.
이것은 유효성이 증명된 전략입니다.
사실, 이것은 20세기 초반 내전 직후
미국 남부 조지 워싱던 카버에 의해서
사용되었었죠.
많은 분들이 아마도 카버의 300가지 땅콩 사용법을 들어보셨을텐데
그가 고안해낸 제품과 요리법으로 인해
땅콩의 인가가 높아졌습니다.
하지만 아무도 왜 카버가 그런 일을 했는지는 모르죠.
그는 알라배마의 가난한 소작인들을 도우려고 노력했어요.
소작인들의 면 생산량은 감소하고 있었고
그는 농장에 땅콩을 심는 것이 토양을 비옥하게 하여
면 생산량이 몇 년 후에
증가할 것임을 알고 있었죠.
하지만 카버는 그들이 단기적인 수익도 있어야 한다는 것도 염두에 두었습니다.
선견지명을 위한 또 다른 도구에 대해 얘기해 보죠.
이것은 과거의 기억을 생생하게 보존하는 것과 같다고 생각합니다.
저희가 미래를 상상할 수 있도록 말이죠.
2011년 토호구 대지진과 쓰나미 이후 방사능이 유출되었는데,
저는 유출 사건의 6주년에
일본 후쿠시마를 방문했습니다.
제가 거기 있었을 때, 오나가와 핵발전소에 대해 알게 됐죠.
그곳은 우리 모두가 알고 있는 후쿠시마 다이치보다
지진의 진앙에 더 가까이 있었어요.
오나가와에서는, 시민들이 핵발전소를 피난처로 삼고
그곳으로 도망갔어요.
발전소는 정말로 안전했죠.
쓰나미로 인한 피해를 거의 받지 않았습니다.
이 모든 것이 가능했던 것은 바로
야노스케 히라이라는 한 엔지니어의
선견지명 덕분이었죠.
1960년대, 그는 발전소를 해안가에서 멀리 떨어진
높은 고도에 더 높은 방파제와
건설할 수 있도록 적극 추진하였습니다.
그는 고향 신사에서 전해지던 이야기를 알고 있었죠.
869년, 쓰나미 때문에 그곳이 침수되었다는 이야기를요.
그의 역사 지식은 다른 사람들은 할 수 없었던 것을
상상할 수 있도록 했습니다.
선견지명의 도구가 하나 더 있습니다.
이번 도구는 가보를 공유하는 것과 비슷하다고 생각합니다.
이분들은 멕시코의 태평양 해안의 바닷가재 어부들입니다.
그들이 바로 제게 이 방법을 가르쳐 주었죠.
그들은 거의 백 년 동안 바닷가재 수확량을
유지해오고 있었습니다.
그들이 그렇게 할 수 있었던 것은 그동안 수집해 온 지식을
자녀와 손자손녀들에게 전해줄 공유 자원처럼 여겼기 때문이죠.
그들은 그들이 잡았던 것을 주의 깊게 살펴보고,
번식중인 바닷가재들은 수확해가지 않았습니다.
북아메리카에는, 비슷한 작업을 실시하는
30개 이상의 수산어장이 있습니다.
현재 바다에서 가능한 모든 물고기를 수확하는 것이 아니라
장기 생존을 위해 수확 공유를 하며
장기적인 이윤을 창출하려 노력합니다.
이는 어부들에게도 좋은 동기부여가 됩니다.
제가 여러분과 공유하고 싶은 선견지명의 도구는
더 많이 있습니다.
그리고 어디서든지 볼 수 있어요.
단기 주가 지수를 넘어서서 미래를 내다보는 투자 회사,
선거 자금 후원처의 직접적 이익을
대변하는 선거를 없애는 나라들요.
우리는 할 수 있는 한 이런 도구들을 최대한 많이 모아야 합니다.
우리가 무엇을 측정하는지를 재고하고,
우리가 보상하는 대상을 변화시키고,
미래에 일어날 일들을 상상하도록 용감해지고 싶다면요.
여러분도 느끼셨겠지만, 이 과정은 쉽지 않을 것입니다.
어떤 도구들은 우리 자신의 삶에서 찾을 수 있는 것이고,
어떤 도구들은 기업체나 공동체에서 찾아야 하는 것이고,
어떤 것은 사회 전체적으로 찾아야겠죠.
미래를 위한 노력은 가치가 있습니다.
제가 이 노력을 계속 하게 된 이유는 제가 말씀드렸던 악기에 있습니다.
이것은 딜루바라고 불립니다.
저의 증조할아버지께서 주문 제작하셨죠.
그는 20세기 초반 인도에서 유명한
음악 및 예술 비평가였어요.
저희 증조 할머니께서 모든 물건을 다 전당포에 내놓던 당시,
저희 증조 할아버지께서는 이 악기를 보호할 선견지명이 있으셨죠.
하지만 그건 다른 이야기입니다.
그는 악기를 다음 세대에 물려주어 보존하셨습니다.
저희 할머니께서 물려받으셨고,
할머니는 저에게 물려주셨죠.
제가 처음 그 악기의 소리를 들었을 때
저는 매료되었어요.
그건 마치 히말라야 산맥 안개 속의 방랑자의 소리처럼 들렸어요.
과거로부터 온 목소리를 듣는 것 같았죠.
(음악)
(음악 끝)
제 친구 심란 싱이 딜루바를 연주하는 모습입니다.
제가 연주했다면 고양이가 죽어가는 소리가 났을 테니,
고마워하셔도 되요.
(웃음)
저 악기는 제 집에 있습니다.
하지만 제 소유물은 아니에요.
제 역할은 그것을 보살피는 것이고,
소유하는 것보다 더 의미있게 느껴집니다.
이 악기는 저를 후손, 그리고 조상으로 만들어 줍니다.
제가 제 자신보다 훨씬 더 큰 서사의 한 부분인 것처럼 느끼게 하죠.
그리고 저는 믿습니다.
이것이 바로 선견지명을 되찾을 수 있는 가장 강력한 방법이라는 것을요.
우리가 갈망하는 좋은 조상으로 우리 자신을 바라보고,
우리 자녀 뿐만 아니라 전 인류의
조상이라고 생각하는 것이요.
당신의 가보가 무엇이든지,
키가 크든지 작든지,
그것을 보존하세요.
그것이 만드는 음악은 세대를 걸쳐 울려퍼질 것입니다.
감사합니다.
(박수)
In de winter van 2012
bezocht ik mijn grootmoeder
in het zuiden van India --
overigens een plaats
waar de muggen een speciale voorkeur hebben
voor het bloed van in Amerika geborenen.
(Gelach)
Geen grapje.
Toen ik er was, kreeg ik een onverwacht geschenk.
Het was dit antieke instrument,
meer dan een eeuw oud,
met de hand gesneden uit zeldzaam hout,
ingelegd met parels,
en met tientallen metalen snaren.
Het is een erfstuk,
een band tussen mijn verleden,
het land waar mijn ouders zijn geboren,
en de toekomst,
de onbekende plaatsen waar ik het mee naartoe neem.
Ik besefte het toen nog niet,
maar het zou later uitgroeien tot een krachtige metafoor voor mijn werk.
We kennen allemaal het gezegde:
"Er is geen tijd als het heden."
Maar tegenwoordig kan het aanvoelen alsof er geen tijd is behalve het heden.
Het onmiddellijke en kortstondige lijkt ons leven te domineren,
alsook onze economie en politiek.
Het is zo makkelijk om ons alleen te bekommeren om de dag van vandaag
of om de laatste tweet van een hooggeplaatst persoon.
Bedrijven gaan gemakkelijk voor de onmiddellijke winst
met verwaarlozing van wat goed is voor de toekomst.
Het is veel te gemakkelijk voor de overheid om niets te doen
terwijl visbestanden en landbouwgrond worden uitgeput,
in plaats van ze te behouden om toekomstige generaties te voeden.
Ik heb het gevoel dat hierdoor
het voor onze generatie moeilijk zal zijn
om te worden herinnerd als goede voorouders.
Als je erover nadenkt,
evolueerde onze soort om vooruit te denken,
de sterren in kaart te brengen,
over het hiernamaals te dromen,
te zaaien voor latere oogst.
Sommige wetenschappers noemen deze superkracht ‘mentaal tijdreizen’
en het is verantwoordelijk
voor vrijwel alles wat we de menselijke beschaving noemen,
van landbouw tot de Magna Carta
tot het internet --
dat waren eerst allemaal ideeën in de hoofden van mensen.
Maar laten we realistisch zijn.
Als we vandaag om ons heen kijken,
lijken we precies niet genoeg gebruik te maken van deze superkracht.
En dat roept de vraag op: waarom niet?
Het probleem is dat onze gemeenschappen, bedrijven en instellingen
verkeerd zijn ontworpen.
Ze zijn zo ontworpen dat ze onze vooruitziende blik hinderen.
Ik wil met jullie praten over de drie belangrijkste fouten
die ik denk dat we maken.
De eerste fout is wat we meten.
Als we naar de driemaandelijkse winst van een bedrijf kijken
of naar de koers van het aandeel op de korte termijn,
geeft ons dat niet echt een beeld
of dat bedrijf zijn marktaandeel wil laten groeien
of inventief wil zijn op de lange termijn.
Als we alleen maar kijken naar de testscores van kinderen op school,
is dat niet per se geweldig voor hun kennis en nieuwsgierigheid
op de lange termijn.
We meten niet wat echt belangrijk is voor de toekomst.
De tweede fout die slecht is voor onze vooruitziende blik
is wat we belonen.
Wanneer we een politiek of zakelijk leider eren
voor de ramp die ze net hebben opgeruimd
of voor een net gemaakte aankondiging,
motiveren we die leider niet
om te investeren in het überhaupt voorkomen van die rampen,
of om te investeren in de toekomst
door gemeenschappen te beschermen tegen overstromingen,
of om ongelijkheid te bevechten,
of om te investeren in onderzoek en onderwijs.
De derde fout die ons vooruitzicht hindert,
is gebrek aan verbeelding.
Als we aan de toekomst denken,
willen we ze graag precies gaan voorspellen,
of we dat nu met horoscopen of met algoritmen doen.
Maar we besteden veel minder tijd
aan het ons indenken van alle toekomstmogelijkheden.
Toen in 2014 ebola uitbrak in West-Afrika,
hadden volksgezondheidsambtenaren in de hele wereld
vroege waarschuwingssignalen en voorspellende instrumenten
die lieten zien hoe die uitbraak kon overslaan,
maar ze dachten niet dat het zou gebeuren
en lieten na om op tijd in te grijpen.
De epidemie breidde uit tot meer dan 11.000 mensen eraan stierven.
Mensen met veel middelen en goede voorspellingen
bereiden zich vaak niet voor op dodelijke orkanen,
omdat ze zich niet voorstellen hoe gevaarlijk ze kunnen zijn.
Geen van de fouten die ik heb beschreven,
hoe onheilspellend ze ook mogen klinken,
zijn onvermijdelijk.
In feite zijn ze allemaal te vermijden.
Om betere beslissingen te nemen over de toekomst
behoeven we instrumenten die ons vooruitzicht kunnen helpen,
die ons vooruit helpen denken.
Denk aan iets als de verrekijkers
waarmee de kapiteins van weleer de horizon afzochten.
Maar in plaats van ver over de oceaan te kunnen kijken,
dienen deze instrumenten om naar de toekomst kijken.
Ik wil wat vertellen over enkele instrumenten
die ik tegenkwam tijdens mijn onderzoek,
waarvan ik denk dat ze ons helpen om vooruit te kijken.
Het eerste waarover ik het wil hebben,
is dat iets dat op de lange termijn werkt nu al voordelen moet bieden.
Dit is Wes Jackson, een boer waar ik wat tijd mee doorbracht in Kansas.
Jackson weet
dat de manier waarop de meeste gewassen nu over de hele wereld worden geteeld,
de aarde berooft van de vruchtbare bovengrond
die we nodig hebben om toekomstige generaties te voeden.
Hij bracht een groep wetenschappers samen
en ze kweekten meerjarige graangewassen
met diepe wortels die de vruchtbare toplaag van een akker vasthouden,
erosie voorkomen en komende oogsten veiligstellen.
Maar ze wisten ook
dat om boeren zover te krijgen dat ze deze gewassen verbouwen op korte termijn,
ze de jaarlijkse opbrengsten van de gewassen moesten opdrijven
en bedrijven moesten vinden om graan en bier van de granen te maken,
zodat de boeren nu winst konden maken door te doen wat goed is voor morgen.
Dit is een beproefde strategie.
In feite werd ze al gebruikt door George Washington Carver
in het zuiden van de Verenigde Staten na de Burgeroorlog
in het begin van de 20e eeuw.
Veel mensen hoorden waarschijnlijk van Carvers 300 toepassingen voor pinda’s,
de producten en recepten die hij verzon
en die de pinda zo populair maakten.
Maar niet iedereen weet waarom Carver dat deed.
Hij probeerde de arme pachters van Alabama te helpen
omdat hun katoenopbrengsten daalden.
Hij wist dat het planten van pinda's op hun velden
die gronden zouden verrijken,
wat hun katoenopbrengsten een paar jaar later zou verhogen.
Maar hij wist ook dat het op de korte termijn lucratief moest zijn.
Nog een ander hulpmiddel voor vooruitzicht.
Dit zie ik als de herinnering aan het verleden levend houden
om ons te helpen de toekomst voor te stellen.
Ik ging naar Fukushima in Japan
op de zesde verjaardag van de kernreactorramp
na de Tohoku-aardbeving en tsunami van 2011.
Toen ik er was, hoorde ik van de Onagawa-kerncentrale,
die nog dichter bij het epicentrum van die aardbeving lag
dan de beruchte Fukushima Daiichi die we allemaal kennen.
In Onagawa vluchtten de mensen in de stad
naar de kerncentrale als schuilplaats.
Zo veilig was ze.
Ze werd gespaard door de tsunami.
Het was de vooruitziende blik van slechts één ingenieur,
Yanosuke Hirai,
die daarvoor nodig was.
In de jaren 60 vocht hij ervoor om die energiecentrale
verder weg van de kust te bouwen,
op een hoger gelegen plaats en met een hogere zeewering.
Hij kende het verhaal van het heiligdom in zijn geboortestad,
die in 869 overstroomd was na een tsunami.
Zijn kennis van de geschiedenis stelde hem in staat om te doen
wat anderen niet konden.
OK, nog één extra instrument van vooruitzicht.
Dit gaat over het maken van gedeelde erfstukken.
Dit zijn kreeftvissers aan de Pacifische kust van Mexico,
en zij hebben mij dit geleerd.
Ze beschermden er hun kreeftenvangst
voor bijna een eeuw,
en ze deden dat door ze te behandelen als een gedeelde bron
die ze doorgeven aan hun gezamenlijke kinderen en kleinkinderen.
Ze houden zorgvuldig bij wat ze vangen,
zodat ze de drachtige kreeften niet wegvangen uit de zee.
In Noord-Amerika zijn er meer dan 30 visserijen
die ongeveer hetzelfde doen.
Ze creëren lange-termijn belangen in de visserij, gekend als vangstaandelen,
waardoor vissers gemotiveerd worden
om vandaag niet alles uit de zee te willen halen,
maar ook denken aan hun voortbestaan op lange termijn.
Er zijn nog veel meer instrumenten voor vooruitzicht
waarover ik graag zou vertellen,
en ze komen van allerlei plaatsen:
beleggingsfirma's die verder kijken dan aandelenkoersen op korte termijn,
staten die hun verkiezingen hebben bevrijd
van de onmiddellijke belangen van de campagnefinanciers.
En we gaan zoveel van deze instrumenten moeten verzamelen als we kunnen,
als we willen nadenken over wat we meten,
veranderen wat we belonen,
en dapper genoeg zijn om ons voor te stellen wat ons te wachten staat.
Dit zal niet allemaal gemakkelijk zijn, zoals je je wel kunt voorstellen.
Sommige van deze instrumenten kunnen we toepassen in ons eigen leven,
andere gaan we moeten gebruiken in het bedrijfsleven of in gemeenschappen,
en sommige gaan we moeten doen als samenleving.
De toekomst is deze inspanning waard.
Mijn eigen inspiratie om dit vol te houden,
is het instrument dat ik jullie toonde.
Het heet een dilruba,
en werd op maat gemaakt voor mijn overgrootvader.
Hij was een bekende muziek- en kunstcriticus in India
in het begin van de 20e eeuw.
Mijn overgrootvader had de vooruitziende blik
om dit instrument te beschermen
toen mijn overgrootmoeder al hun bezittingen verpandde,
maar dat is een ander verhaal.
Hij deed dat door het door te geven aan de volgende generatie,
door het te geven aan mijn grootmoeder,
en zij gaf het aan mij.
Toen ik voor het eerst het geluid van dit instrument hoorde,
betoverde het me.
Het voelde als het horen van een zwerver in de mist van de Himalaya.
Het voelde als het horen van een stem uit het verleden.
(Muziek)
(Muziek stopt)
Mijn vriend Simran Singh bespeelde de dilruba.
Als ik ze bespeel, klinkt het als een stervende kat.
Het zij zo.
(Gelach)
Dit instrument is vandaag bij mij thuis,
maar het is niet echt van mij.
Het is mijn taak om het doorheen de tijd te leiden,
en dat voelt betekenisvoller voor me dan alleen het bezit ervan vandaag.
Dit instrument maakt van mij zowel een afstammeling als een voorouder.
Het geeft me het gevoel deel uit te maken van een verhaal groter dan mezelf.
En dit, denk ik,
is de meest krachtige manier om die vooruitziende blik terug te krijgen:
door onszelf te zien als de goede voorouders die we willen zijn,
niet alleen voorouders van onze eigen kinderen
maar van de hele mensheid.
Wat jouw erfdeel ook is,
hoe groot of hoe klein,
bescherm het
en weet dat zijn muziek generaties lang kan resoneren.
Dank je.
(Applaus)
No inverno de 2012,
fui visitar a casa da minha avó
na Índia do Sul,
aliás, um lugar onde os mosquitos têm um gosto especial
pelo sangue dos americanos.
(Risos)
A sério.
Quando lá estava, recebi um presente inesperado.
Era este instrumento antigo
feito há mais de um século,
talhado à mão numa madeira rara,
incrustado com pérolas
e com dezenas de cordas de metal.
É uma herança de família,
um elo entre o meu passado,
o país onde os meus pais nasceram,
e o futuro,
os lugares desconhecidos onde o hei de levar.
Quando o recebi, não percebi de imediato,
mas ele ia tornar-se numa metáfora poderosa para o meu trabalho.
Todos conhecemos o ditado:
"Não deixes para amanhã o que podes fazer hoje."
Mas hoje em dia, parece que não há tempo senão o presente.
O imediato e o efémero parecem dominar a nossa vida,
a nossa economia e a nossa política.
É tão fácil preocuparmo-nos com o número de passos que demos hoje
ou com o último "tweet" de alguém famoso.
É fácil para as empresas preocuparem-se em obter lucro imediato
e negligenciar o que é bom para futuras invenções.
E é demasiado fácil para os governos serem passivos
enquanto as pescas e os terrenos agrícolas são delapidados
em vez de conservados para alimentar gerações futuras.
Tenho a sensação de que, a este ritmo,
vai ser difícil a nossa geração ser lembrada como bons antepassados.
Se pensarem nisso, a nossa espécie evoluiu para pensar no futuro,
para mapear as estrelas,
para sonhar com a vida depois da morte,
para plantar sementes e depois colher.
Alguns cientistas chamam a este nosso super poder "viagem mental no tempo",
e é responsável praticamente por tudo a que chamamos civilização humana,
da agricultura à Magna Carta,
à Internet.
Tudo idealizado pela mente dos seres humanos.
Mas vamos ser realistas:
se olharmos à nossa volta hoje em dia,
parece que não utilizamos este super poder o suficiente,
o que me faz perguntar: Porque não?
O que está errado é a forma como são concebidas
as nossas comunidades, os negócios e as instituições.
São concebidas de uma forma que prejudica a nossa visão do futuro.
Quero falar-vos dos três principais erros
que eu acho que estamos a cometer.
O primeiro erro é aquilo que medimos.
Quando olhamos para os lucros trimestrais de uma empresa
ou para o preço das suas ações a curto prazo,
muitas vezes essa não é a melhor maneira
de avaliar se a quota de mercado da empresa vai crescer
ou se vai ser inventiva a longo prazo.
Quando nos concentramos nas notas que as crianças trazem da escola,
isso não é necessariamente o melhor para a sua aprendizagem
para a sua curiosidade a longo prazo.
Não estamos a medir o que realmente é importante no futuro.
O segundo erro que nos impede de visualizarmos o futuro
é o que nós recompensamos.
Quando elogiamos um líder político ou empresarial
pelo desastre que resolveu
ou pelo anúncio que acabou de fazer,
não estamos a motivar esse líder
a investir na prevenção desses desastres,
ou a fazer um seguro para o futuro
para proteger as comunidades de inundações
ou para combater as desigualdades
ou investir em pesquisa e educação.
O terceiro erro que nos impede de visualizarmos o futuro
é o que não imaginamos.
Quando pensamos no futuro,
tentamos prever exatamente o que vem a seguir,
quer utilizemos horóscopos ou algarismos para fazê-lo.
Mas passamos muito menos tempo imaginando as possibilidades do futuro.
Quando o surto de Ébola surgiu na África Ocidental em 2014,
os trabalhadores de saúde pública em todo o mundo
receberam sinais de alerta prévios
e instrumentos de prognóstico
que demonstraram como o surto se poderia espalhar,
mas não imaginaram que isso acontecesse
e não agiram a tempo de intervir,
e a epidemia cresceu e matou mais de 11 mil pessoas.
Quando as pessoas com muitos recursos e boas previsões
não se preparam para furacões fatais,
frequentemente não imaginam o quanto eles podem ser perigosos.
Todos os erros que descrevi,
por mais sombrios que pareçam,
não são inevitáveis.
Na verdade, são todos evitáveis.
Para melhorar as decisões sobre o futuro
precisamos de instrumentos que ajudem as previsões,
instrumentos que nos ajudem a pensar no futuro.
Pensem nisso como algo parecido com os telescópios
que os capitães dos navios de outrora usavam para varrer o horizonte.
Em vez de ficar a olhar apenas para o oceano à distância
esses instrumentos servem para olhar para o futuro através do tempo.
Eu quero partilhar com vocês uns instrumentos
que encontrei na minha pesquisa
que eu creio podem ajudar-nos nas previsões.
Penso no primeiro instrumento de que vou falar
como a maior aposta atual.
Este é Wes Jackson, um agricultor com quem passei um tempo no Kansas.
Jackson sabe
que a forma como quase todos os cultivos são feitos hoje em todo o mundo
é esgotando a camada superior do solo mais fértil
de que precisamos para alimentar as gerações futuras.
Ele juntou-se a um grupo de cientistas
e criaram sementes de grãos perenes que têm raízes profundas
que fixam o solo fértil da quinta,
evitando a erosão e protegendo as lavouras futuras.
Mas também sabem
que para os fazendeiros plantarem essas sementes a curto prazo
eles têm de aumentar a produtividade anual dessas sementes
e encontrar empresas que queiram fazer cereais e cervejas com esses grãos
para os fazendeiros poderem ter lucros hoje fazendo algo que será bom amanhã.
Esta é uma estratégia testada e aprovada.
De facto, ela foi usada por George Washington Carver
no Sul dos EUA, depois da Guerra Civil,
no início do século XX.
Muitas pessoas provavelmente já ouviram falar dos 300 usos do amendoim de Carver,
dos produtos e das receitas que ele criou
e tornaram o amendoim tão popular.
Mas nem todos sabem porque é que Carver fez isso.
Ele estava a tentar ajudar arrendatários pobres do Alabama
onde a produção de algodão estava a diminuir
e ele sabia que a plantação de amendoim nos campos
podia recuperar os solos
e a sua produção de algodão iria melhorar em poucos anos.
Mas também sabia que precisava de ser lucrativa a curto prazo.
Agora vamos falar de outro instrumento de previsão.
Gosto de pensar nele como mantendo viva a memória do passado
para nos ajudar a imaginar o futuro
Então eu fui a Fukushima, no Japão,
no sexto aniversário do desastre com o reator nuclear
que se seguiu ao terramoto Tohoku e a um tsunami em 2011.
Quando lá estava, ouvi falar da Estação de Energia Nuclear de Onagawa
que ainda estava mais próxima do epicentro daquele terramoto
do que a famigerada Fukishima Daiichi que nós conhecemos.
Em Onagawa, a população da cidade fugiu para a central nuclear
em busca de refúgio,
tal era a sua segurança.
Ela foi poupada pelos tsunamis.
Isso graças à visão de um único engenheiro
Yanosuke Hira,
que tornou isso possível.
Nos anos 60, ele lutou para contruir aquela central energética
mais afastada da costa
num local mais elevado e com um dique mais alto.
Ele conhecia a história do santuário da sua cidade natal
que fora inundado por um tsunami no ano de 869.
Foi o seu conhecimento da história que lhe permitiu imaginar
o que os outros não imaginaram.
Ok, mais um instrumento de previsão.
Creio que este foi criado por heranças partilhadas.
Estes são pescadores de lagostas da costa do México no Pacífico
e foram eles que me ensinaram isto.
Eles têm protegido aqui a pesca da lagosta
há quase um século,
e fazem-no tratando-as como um recurso partilhado
que eles passam para os filhos e netos.
Calculam cuidadosamente o que apanham
para não acabarem com as lagostas do oceano.
Ao longo da América do Norte há mais de 30 pesqueiros
que vêm fazendo uma coisa vagamente parecida com isso.
Estão a criar participações a longo prazo, nos pesqueiros,
conhecidas como ações de pesca
em que os pescadores são motivados
a não pescar tudo o que podem, presentemente, no oceano
mas a pensar na sua sobrevivência a longo prazo.
Há muitos mais instrumentos de previsão
que eu gostava de partilhar com vocês.
Eles provêm de todo o tipo de locais:
empresas de investimento que veem para além de ações a curto prazo,
estados que libertaram as eleições
dos interesses imediatos dos financiadores de campanha.
Nós vamos precisar de tantos desses instrumentos quantos pudermos
se quisermos pensar melhor no que medimos,
mudar aquilo que recompensamos
e ser corajosos o bastante para imaginar o que há no futuro.
Nada disso será fácil, como vocês podem imaginar.
Podemos procurar na nossa vida alguns desses instrumentos,
teremos de fazer outros nas empresas ou nas comunidades
e teremos de fazer outros enquanto sociedade.
O futuro vale esse esforço.
A minha inspiração para este esforço
é o instrumento que vos mostrei.
Chama-se "dilruba"
e foi construído pelo meu bisavô.
Ele era um músico e crítico de arte muito conhecido na Índia.
no início do século XX.
O meu bisavô teve a visão de proteger este instrumento
numa altura em que a minha bisavó estava a penhorar os seus pertences,
mas isso é uma outra história.
Ele protegeu-o, dando-o à geração seguinte,
dando-o à minha avó,
e ela deu-mo a mim.
Quando eu ouvi pela primeira vez o som deste instrumento,
fiquei assombrada.
Parecia-me estar a ouvir um caminhante na neblina dos Himalaias.
Era como estar a ouvir uma voz do passado.
(Música)
(Fim da música)
Isto foi o meu amigo Simran Singh a tocar o "dilruba".
Quando eu toco, parece um gato a morrer nalgum lugar.
por isso, não agradeçam.
(Risos)
Este instrumento está hoje na minha casa,
mas, na verdade, não me pertence.
A mim compete-me guardá-lo ao longo do tempo.
Tem mais significado para mim do que simplesmente tê-lo hoje.
Este instrumento coloca-me tanto como descendente, como uma antepassada.
Faz-me sentir parte de uma história maior que a minha própria história.
E acredito que isso é a forma mais poderosa
com que podemos recuperar a visão do futuro:
Vendo-nos a nós mesmos
como os bons antepassados que podemos ser,
antepassados não só para os nossos filhos,
mas para toda a humanidade.
Seja qual for a vossa herança,
não interessa se grande ou pequena,
protejam-na
e saibam que a sua música pode ressoar por gerações.
Obrigada.
(Aplausos)
No inverno de 2012,
fui visitar a casa da minha avó
no sul da Índia,
um lugar, a propósito,
onde os mosquitos têm uma preferência especial pelo sangue dos norte-americanos.
(Risos)
É sério.
Quando estava lá, recebi um presente inesperado.
Foi este instrumento antigo
feito há mais de um século,
esculpido à mão de uma madeira rara,
incrustado com pérolas
e com dezenas de cordas de metal.
É uma herança de família,
um elo entre meu passado,
o país onde meus pais nasceram,
e o futuro,
os lugares desconhecidos onde o levarei.
Eu não percebi na hora que o recebi,
mas mais tarde ele se tornaria uma metáfora poderosa para o meu trabalho.
Nós todos conhecemos o ditado:
"Não existe momento como o presente".
Mas hoje em dia, parece que não há momento a não ser o presente.
O que é imediato e efêmero parece dominar nossa vida,
nossa economia e política.
É muito fácil darmos importância ao número de passos que demos hoje
ou ao último tuíte de uma pessoa famosa.
É fácil para as empresas priorizarem lucros imediatos
e negligenciarem o que é bom para futuras invenções.
E é muito fácil para os governos esperarem
enquanto a pesca e as terras agrícolas são esgotadas
em vez de conservá-las para alimentar as gerações futuras.
Eu tenho a sensação de que, neste ritmo,
será difícil para a nossa geração ser lembrada como bons ancestrais.
Se pensarmos sobre isso, nossa espécie evoluiu para pensar adiante,
para mapear as estrelas,
sonhar com a vida após a morte,
plantar sementes para colheitas futuras.
Alguns cientistas chamam esse superpoder que temos de "viagens mentais no tempo",
responsável por praticamente tudo que chamamos de civilização humana,
da agricultura até a Magna Carta,
até a internet,
tudo idealizado primeiro nas mentes dos humanos.
Mas sejamos realistas,
se olharmos ao nosso redor hoje,
nós não parecemos exatamente estar usando esse superpoder o suficiente,
e isso levanta a questão: por que não?
O que está errado é como nossas empresas, comunidades e instituições são projetadas.
São projetadas de uma maneira que prejudica nossas previsões.
Eu quero falar com vocês sobre os três principais erros
que acho que estamos cometendo.
O primeiro erro é o que medimos.
Quando olhamos para os lucros trimestrais de uma empresa
ou o preço das ações a curto prazo,
muitas vezes não é um bom critério
pra saber se ela vai aumentar a participação no mercado
ou ser inovadora a longo prazo.
Quando nos atemos a resultados de testes que as crianças trazem da escola,
isso não é necessariamente importante pro aprendizado e curiosidade
dessas crianças a longo prazo.
Não estamos medindo o que realmente importa no futuro.
O segundo erro que estamos cometendo que prejudica as previsões
é o que nós recompensamos.
Quando celebramos um líder político ou de negócios
pelo desastre que acabou de pôr em ordem
ou pelo anúncio que acabou de fazer,
não estamos motivando esse líder
a investir na prevenção desses desastres antes de mais nada,
a dar a entrada dos pagamentos no futuro protegendo as comunidades de inundações,
a lutar contra a desigualdade
ou a investir em pesquisa e educação.
O terceiro erro
que prejudica nossas previsões é o que não conseguimos imaginar.
Quando pensamos no futuro,
tendemos a nos concentrar em prever exatamente o que vem a seguir,
seja usando horóscopos ou algoritmos para fazer isso.
Mas gastamos muito menos tempo imaginando as possibilidades que o futuro reserva.
Quando o surto de ebola surgiu em 2014 na África Ocidental,
autoridades de saúde pública em todo o mundo tinham sinais de alerta precoces
e ferramentas preditivas
que mostravam como esse surto podia se espalhar,
mas eles não conseguiram entender que se espalharia,
não conseguiram agir a tempo de intervir
e a epidemia evoluiu matando mais de 11 mil pessoas.
Quando pessoas com muitos recursos e boas previsões
não se preparam para furacões mortais,
muitas vezes não conseguem imaginar o quão perigosos eles podem ser.
Nenhum desses erros que eu descrevi, por mais deploráveis que pareçam,
é inevitável.
Na verdade, eles são todos evitáveis.
Para tomar melhores decisões sobre o futuro,
precisamos de ferramentas que ajudem as previsões,
que possam nos ajudar a pensar no futuro.
Pensem nelas como algo parecido com os telescópios
que os capitães de navios usavam quando olhavam para o horizonte.
Só que em vez de olhar através da distância e do oceano,
essas ferramentas servem para olhar através do tempo para o futuro.
Quero compartilhar algumas das ferramentas
que eu encontrei na minha pesquisa
que acho que podem ajudar com as previsões.
A primeira ferramenta que quero compartilhar
é fazer o plano de longo prazo se pagar agora.
Este é Wes Jackson, um agricultor com quem passei um tempo no Kansas.
E Jackson sabe
que a maneira que a maioria das plantações são cultivadas em todo o mundo hoje
está tirando o solo fértil da Terra,
necessário para alimentar as gerações futuras.
Ele se reuniu com um grupo de cientistas
e eles cultivaram grãos perenes com raízes profundas
que se fixam no solo fértil da fazenda,
prevenindo a erosão e protegendo futuras colheitas.
Mas eles também sabiam
que para que os agricultores fizessem essas culturas a curto prazo,
precisavam aumentar os rendimentos anuais das colheitas
e encontrar empresas dispostas a fazer cereais matinais e cerveja usando os grãos
para que pudessem obter lucros hoje, fazendo o que é bom para o amanhã.
E esta estratégia é testada e comprovada.
Na verdade, foi usada por George Washington Carver
no Sul dos Estados Unidos depois da Guerra Civil
no início do século 20.
Muitas pessoas já devem ter ouvido falar dos 300 usos de Carver para o amendoim,
os produtos e receitas que ele inventou
que tornaram o amendoim tão popular.
Mas nem todo mundo sabe por que Carver fez isso.
Ele estava tentando ajudar os pobres meeiros do Alabama
cuja produção de algodão estava diminuindo,
e sabia que plantar amendoim nos campos
reabasteceria esses solos
para que a produção de algodão fosse melhor alguns anos depois.
Mas ele também sabia que precisava ser lucrativo no curto prazo.
Certo, vamos falar de outra ferramenta para as previsões.
Esta aqui eu gosto de pensar como manter viva a memória do passado
para nos ajudar a imaginar o futuro.
Fui para Fukushima, Japão,
no sexto aniversário do desastre do reator nuclear
que resultou no terremoto e tsunami de Tohoku de 2011.
Quando estava lá, fiquei sabendo sobre a Usina Nuclear de Onagawa,
que estava ainda mais perto do epicentro daquele terremoto
do que a infame Fukushima Daiichi que todos ficamos sabendo.
Em Onagawa, as pessoas na cidade fugiram para a usina nuclear
como um lugar de refúgio.
Era segura assim.
Foi poupada pelos tsunamis.
Foi a previsão de apenas um engenheiro,
Yanosuke Hirai,
que fez isso acontecer.
Na década de 1960,
ele lutou para construir essa usina mais distante da costa,
com maior elevação e quebra-mar mais alto.
Ele conhecia a história do santuário de sua cidade natal,
que foi inundado em 869 após um tsunami.
Foi o conhecimento dele da História que lhe permitiu imaginar
o que outros não puderam.
Mais uma ferramenta de previsão.
Penso que este é um exemplo de criação de herança compartilhada.
Estes são pescadores de lagosta na costa do Pacífico do México
e foram eles que me ensinaram isso.
Protegeram sua pesca de lagosta
por quase um século,
e eles fizeram isso tratando-a como um recurso compartilhado
que estão passando para os filhos e netos.
Eles medem cuidadosamente o que pegam
para que não tirem a lagosta reprodutora do oceano.
Na América do Norte, existem mais de 30 áreas de pesca
que estão fazendo algo vagamente semelhante a isso.
Estão criando participações de longo prazo nas pescarias compartilhadas
que fazem os pescadores se motivarem
a não apenas tirar o que puderem do oceano hoje,
mas pensar em sobrevivência a longo prazo.
Existem muito mais ferramentas de previsão
que adoraria compartilhar,
e elas vêm de todos os tipos de lugares:
empresas de investimento que visam além dos preços das ações no curto prazo,
estados que libertaram suas eleições
dos interesses imediatos dos financiadores de campanhas.
E precisaremos organizar o máximo possível essas ferramentas
se queremos repensar o que medimos,
mudar o que recompensamos
e ser corajosos o suficiente pra imaginar o que está por vir.
Nem tudo isso vai ser fácil, como vocês podem imaginar.
Algumas dessas ferramentas podemos usar em nossa própria vida,
algumas nos negócios ou nas comunidades
e algumas precisamos usar como sociedade.
O futuro vale esse esforço.
Minha inspiração para manter esse esforço é o instrumento que compartilhei aqui.
É chamado dilruba,
e foi feito sob medida para o meu bisavô.
Ele foi um conhecido crítico de música e arte na Índia
no início do século 20.
Meu bisavô teve a previsão de proteger este instrumento
numa época em que minha bisavó teve que penhorar todos os pertences,
mas essa é outra história.
Ele o protegeu, dando-o para a próxima geração,
passando para minha avó
e ela o passou para mim.
Quando ouvi o som deste instrumento pela primeira vez,
ele me assombrou.
Parecia ouvir um andarilho no nevoeiro do Himalaia.
Parecia ouvir uma voz do passado.
(Música)
(Música termina)
Esse é meu amigo Simran Singh tocando o dilruba.
Quando toco, soa como um gato morrendo em algum lugar,
então, por nada.
(Risos)
Este instrumento está em minha casa hoje,
mas na verdade não me pertence.
É meu papel pastoreá-lo no tempo
e isso me parece mais significativo do que apenas possuí-lo por hoje.
Este instrumento me posiciona como descendente e ancestral.
Isso me faz sentir parte de uma história maior que a minha.
E isso, eu acredito,
é a maneira mais poderosa de recuperar a previsão:
vendo a nós mesmos como os bons antepassados que desejamos ser.
Antepassados não apenas para nossos próprios filhos,
mas para toda a humanidade.
Seja qual for sua herança,
por maior ou menor que seja,
proteja-a
e saiba que sua música pode ressoar por gerações.
Obrigada.
(Aplausos)
Зимой 2012 года
я поехала навестить свою бабушку
в Южную Индию, где,
между прочим, у комаров
особое чутьё на кровь американцев.
(Смех)
Без шуток.
Когда я была там, я получила неожиданный подарок.
Это был старинный инструмент,
сделанный более века назад,
выгравированный вручную из редкого дерева,
инкрустированный жемчугом
с дюжиной металлических струн.
Это семейная реликвия,
связь между моим прошлым,
страной, где родились мои родители,
и будущим,
неизвестными местами, куда я её возьму.
Когда я её получила, я не осознавала,
что позже она станет мощной метафорой моей работы.
Все мы знаем выражение:
«Нет ничего важнее настоящего».
Но сейчас кажется, будто ничто не важно, кроме настоящего.
Незамедлительное и мимолётное доминируют в нашей жизни,
нашей экономике и нашей политике.
Так легко оказаться втянутым в количество пройденных сегодня шагов
или в последний твит знаменитости.
Бизнесу легко оказаться втянутым в получение быстрой прибыли
и пренебрегать тем, что полезно для будущего изобретения.
Государству легче оставаться в стороне,
пока рыболовство и сельскохозяйственные угодья исчерпываются,
вместо того, чтобы сберечь их для будущих поколений.
У меня чувство, что такими темпами
о нашем поколении не вспомнят, как о хороших предшественниках.
Если задуматься, наш вид эволюционировал, чтобы думать наперёд,
составлять карту звёзд,
мечтать о жизни после смерти,
сеять семена для грядущего урожая.
Учёные называют способность умственно путешествовать во времени суперсилой,
и она ответственна почти за всё, что называется человеческой цивилизацией,
от сельского хозяйства до Великой хартии вольностей,
и до интернета —
всё это сперва возникло в умах людей.
Но давайте по-честному:
если взглянуть вокруг,
мы ещё не совсем используем эту суперсилу,
и это подводит нас к вопросу: «А почему нет?»
Проблема в том, как устроены наши сообщества, бизнес и институты.
Они устроены таким образом, что ослабляют наше предвидение.
Я хочу поговорить с вами о трёх ключевых ошибках,
которые, по моему мнению, мы совершаем.
Первая ошибка в том, чтó мы измеряем.
Когда мы смотрим на ежеквартальную прибыль компании
или её краткосрочные цены на акции,
часто это не лучший показатель того,
увеличит ли компания свою долю на рынке
или будет изобретательной в долгосрочной перспективе.
Мы цепляемся за результаты тестов, которые дети приносят из школы,
но они не лучший фактор для обучения этих детей
и их любопытства в длительной перспективе.
Мы не измеряем то, что действительно важно для будущего.
Вторая ошибка, ослабляющая наше предвидение, —
это то, за что мы вознаграждаем.
Когда мы восхищаемся, как политик или бизнемен
устранил катастрофу
или сделал объявление,
мы не мотивируем этого лидера
инвестировать в первую очередь в предотвращение этих катастроф
или откладывать платежи на будущее, защищая общины от наводнений,
или бороться против неравенства,
или инвестировать в исследования и образование.
Третья ошибка, ухудшающая нашу предусмотрительность,
это то, что нам не удаётся воображать.
Сейчас, думая о будущем,
мы склонны фокусироваться на том, чтобы предвидеть, что случиться дальше,
не важно, используем ли мы для этого гороскопы или алгоритмы.
Но мы проводим намного меньше времени, думая о возможностях, кроющихся в будущем.
Когда в Западной Африке возникла эпидемия Эболы в 2015 году,
чиновники здравоохранения во всём мире знали о ранних предупреждающих сигналах
и инструментах прогнозирования,
которые показали, как эта эпидемия может распространиться,
но они не предвидели того, что она распространится,
и не смогли вовремя среагировать, чтобы вмешаться,
и эпидемия распространилась, убив больше 11 000 человек.
Если люди с множеством ресурсов и хорошим прогнозированием
не готовятся к смертоносным ураганам,
значит, им часто не удаётся вообразить, насколько те могут быть опасными.
Однако ни одна из описанных мною ошибок,
насколько гнетущими они бы не казались,
не является неминуемой.
На самом деле их можно предотвратить.
Чтобы принимать лучшие решения о будущем,
нам нужны орудия, способствующие нашему предвидению
и помогающие думать наперёд.
Представьте что-то вроде телескопов,
которые использовали капитаны кораблей в былые времена, когда изучали горизонт.
Только вместо того, чтобы смотреть в даль и в океан,
есть орудия, чтобы смотреть сквозь время и будущее.
Я хочу рассказать вам о таких орудиях,
которые я обнаружила во время своего исследования
и которые могут помочь нам с предвидением.
Первое орудие, которым я хочу поделиться с вами,
я воспринимаю как долгосрочную инвестицию.
Это Вес Джексон, фермер, с которым я провела немного времени в Канзасе.
И Джексон знает,
что сегодня бóльшая часть культур по всему миру выращивается способом
лишения плодородного пахотного слоя почвы,
в котором мы нуждаемся, чтобы прокормить будущие поколения.
Он скооперировался с группой учёных,
и они вывели многолетние зерновые культуры с глубокими корнями,
которые скрепляют плодородный пахотный слой почвы,
предотвращая эрозию и защищая будущий урожай.
Но они также знали:
чтобы привлечь фермеров к выращиванию этих культур в краткосрочной перспективе,
им нужно было повысить годовые урожаи сельскохозяйственных культур
и найти компании, которые желают производить злаки и пиво из зёрен,
чтобы фермеры получали прибыль сегодня, делая то, что полезно для будущего.
И это проверенная стратегия.
На самом деле её использовал Джордж Вашингтон Карвер
на юге Соединённых Штатов после Гражданской войны
в начале XX века.
Многие наверняка знают о 300 применениях арахиса, разработанных Карвером.
Продукты и рецепты, которые он придумал,
сделали арахис таким популярным.
Но не каждый знает, почему Карвер прибегнул к этому.
Он старался помощь бедным издольщикам Алабамы,
чьи хлопковые урожаи уменьшались,
и он знал, что посадка арахиса на их полях
поможет почве возобновиться,
улучшив урожаи хлопка на несколько лет.
Он также знал, что это должно быть выгодно для них в ближайшей перспективе.
Давайте поговорим о другом орудии предвидения.
О нём я думаю как о таком, что сохраняет память о прошлом,
чтобы помощь нам представить будущее.
Итак, я поехала в Фукусиму в Японии
на шестую годовщину трагедии с ядерным реактором,
последовавшую за Тохокутским землетрясением и цунами в 2011 году.
Когда я была там, я узнала об атомной электростанции Онагава,
которая была ещё ближе к очагу этого землетрясения,
чем печально известная Фукусима Дай-Ити.
В Онагава люди в городе бежали к атомной электростанции,
как к месту спасения.
Настолько безопасно там было.
Цунами обошло это место стороной.
Эта станция — предвидение одного инженера
Яносуке Хираи,
который сделал спасение возможным.
В 1960-е годы он боролся за строительство электростанции
подальше от побережья
на возвышении и с высокой дамбой.
Он знал историю одной гробницы в своём родном городе,
затопленной в 869 году после цунами.
Именно его знание истории позволило ему предугадать то,
что не смогли другие.
Хорошо, ещё один инструмент предвидения.
Его я воспринимаю как создателя общих реликвий.
Это рыбаки, ловящие омаров в Тихом океане в Мексико,
и именно они научили меня этому.
Они защищали свой улов омаров тут
на протяжении столетия,
расценивая его как общий ресурс,
который они передают общим детям и внукам.
Они осторожно взвешивают то, что поймали,
чтобы не взять омара, носящего потомство.
В Северной Америке существует примерно 30 рыбных мест,
которые делают что-то более-менее похожее.
Они создают долгосрочные пункты в рыбных местах — пункты делёжки улова,
которые помогают мотивировать рыбаков
не только не брать всё, что они могут, из океана,
а заботиться о его сохранении в длительной перспективе.
Есть множество орудий предвидения,
которыми я бы хотела поделиться с вами,
и они появляются с разных мест:
инвестиционные фирмы, глядящие дальше ближайших цен на акции,
штаты, освободившие выборы
от непосредственных интересов финансистов кампаний.
И нам нужно будет отыскать столько этих орудий, сколько возможно,
если мы хотим пересмотреть то, что измеряем,
изменить то, за что награждаем,
и быть достаточно смелыми, чтобы представить, что ждёт впереди.
Не всё будет даваться легко, как вы понимаете.
Некоторые из этих орудий мы можем обрести в наших жизнях,
некоторые нужно будет создать в бизнесе и коммунах,
а некоторые — целым обществом.
Будущее стóит этих усилий.
Мое личное вдохновение не сдаваться — это орудие, о котором я вам рассказала.
Оно называется дилруба,
и было сделано на заказ для моего прадеда.
Он был известным музыкальным критиком и искусствоведом в Индии
в начале XX века.
Мой прадед имел предвидение, чтобы защитить инструмент в то время,
когда моя прабабушка закладывала всё их имущество,
но это уже другая история.
Он защитил его, передав следующему поколению,
отдав его моей прабабушке,
которая отдала его мне.
Когда я впервые услышала звучание этого инструмента,
оно не выходило у меня из головы.
Я будто слышала странника в Гималайском тумане.
Я будто бы слышала голос из прошлого.
(Музыка)
(Музыка заканчивается)
Это играет мой друг Симран Синг.
Когда я играю на дилрубе, звучит так, будто где-то умирает кот,
так что всегда пожалуйста.
(Смех)
Этот инструмент сейчас у меня дома,
но на самом деле не принадлежит мне.
Моя роль — присматривать за ним определённое время,
и для меня это имеет большее значение, чем просто владеть им сегодня.
Этот инструмент делает из меня одновременно и потомка, и предка.
И заставляет меня чувствовать себя частью истории, большей, чем моя собственная.
И это, я верю,
единственный наиболее мощный способ восстановить предвидение:
видеть себя хорошими предками, стремиться ими быть,
предками не только для собственных детей,
но для всего человечества.
Какая бы не была ваша реликвия,
большая или маленькая,
защищайте её
и знайте, что её музыка может звучать сквозь поколения.
Спасибо.
(Аплодисменты)
2012 yılının kışında,
anneannemin Hindistan'ın güneyindeki evini
ziyarete gittim.
Bu arada, oradaki sivrisinekler
Amerika'da doğanların kanlarına bayılırlar.
(Gülüşmeler)
Şaka değil.
Oradayken beklenmedik bir hediye aldım.
İşte bu antik müzik aleti.
Bir asırdan daha önce yapılmış,
nadir bir ahşaptan elle oyulmuş,
incilerle ve düzinelerce metal telle bezenmiş.
O bir aile yadigârı.
Geçmişimle,
ebeveynlerimin doğduğu ülkeyle,
gelecekte onu götüreceğim bilinmeyen yerlerle bir bağlantı.
Aslında ilk aldığımda,
ileride işim için güçlü bir örnek olacağını bilmiyordum.
Hepimiz şu deyişi biliyoruz:
"Bugünün işini yarına bırakma."
Ama bu günlerde odaklanmadığımız tek şey bugün.
Acil ve geçici olan şeyler,
hayatımızı, ekonomimizi ve politikamızı ele geçirmiş görünüyor.
Bugün en yeni gelişmelerini ya da prestijli birinin
son attığı tweetleri takip etmek çok kolay.
İşletmeler için de modaya ayak uydurup kısa zamanda kâr etmek
ve gelecek için iyi olan icatları göz ardı etmek çok kolay.
Devletler için de, balıkçıları ve tarım arazilerini
gelecek nesilleri beslemeleri için korumak yerine,
yok olmalarını öylece durup izlemek çok kolay.
Bana öyle geliyor ki, böyle giderse
gelecek nesiller için iyi atalar olarak hatırlanmak zor görünüyor.
Eğer düşünecek olursanız, türümüz bir adım sonrasını düşünmek,
yıldızları haritalamak,
ölümden sonrasını düşünmek,
hasat için tohum ekmek, kısacası beynini kullanmak için yaratıldı.
Bazı bilim insanları elimizdeki bu süper güce "zihinsel zaman yolculuğu" diyor,
ki bu güç, çiftçilikten internete ve Magna Carta'ya kadar
medeniyet olarak adlandırdığımız her şeyin ortaya çıkmasından sorumlu.
Hepsi ilk olarak insanların akıllarında tasavvur edildi.
Ama gerçekçi olalım,
bugün çevremize bakınca
bu süper gücü yeterince kullanmadığımızı görüyoruz.
Bu da şu soruyu doğuruyor: Neden?
Sorun, topluluklarımızın, işletmelerimizin ve enstitülerimizin yapısı.
Öngörü gücümüzü azaltan bir yapıya sahipler.
Sizlere, yaptığımızı düşündüğüm üç kritik hatadan bahsetmek istiyorum.
İlk hata, neyi ölçtüğümüz.
Bir firmanın üç aylık gelirlerine
veya kısa dönem hisse senetlerine bakmak,
pazar payının artıp artmayacağını
ya da uzun vadede daha üretken olup olmayacağını
anlamak için genellikle iyi bir yol değil.
Çocukların okul notlarına odaklanmamız,
merakları ve öğrenme kabiliyetleri için uzun vadede uygun değil.
Gelecek için önemli olan şeyleri ölçmüyoruz.
Öngörümüzü azaltan ikinci hatamızsa
neyi ödüllendirdiğimiz.
Çözdüğü bir keşmekeşten veya yaptığı bir konuşmadan dolayı
önemli bir iş insanını ya da siyasi bir figürü
tebrik edip alkışladığımızda,
o kişiyi böyle problemlerin daha en başından
ortaya çıkmaması için yatırım yapmaya teşvik etmiş olmuyoruz
ya da insanları sellerden koruması,
haksızlıkları engellemesi
ya da eğitimi desteklemesi için ortaya para koymasını teşvik etmiyoruz.
Öngörümüzü azaltan
üçüncü hatamız
neyi hayal edemediğimiz.
Geleceği düşündüğümüzde
kahve falları veya algoritmalar fark etmeksizin
neyin kesinlikle olabileceğine odaklanma eğilimindeyiz.
Ama geleceğin barındırdığı olasılıkları neredeyse hiç hesaba katmıyoruz.
2014'te Batı Afrika'da Ebola salgını başladığında,
çeşitli ülkelerdeki doktorların ellerinde
erken bulgular ve salgının nasıl yayılabileceğini gösteren
simülasyon araçları vardı.
Fakat yayılacağını akıl edemediler.
Zamanında müdahale de edemeyince
salgın kontrolden çıkarak 11 binden fazla kişiyi öldürdü.
Pek çok kaynağa ve iyi bir meteoroloji tahminine sahip insanlar
ölümcül fırtınalara hazırlanmadığında,
onların ne kadar
ölümcül olabileceğini kavrayamıyorlar.
Sözünü ettiğim
bu hatalardan hiçbiri --
ki kulağa basit gelebilir -- kaçınılmazdı.
Lâkin hepsi önlenebilirdi.
Geleceğe dönük daha iyi kararlar alabilmek için
öngörümüzü yönlendirecek,
ileriyi düşünmede yardımcı olacak araçlar bize gerekli.
Bu araçları, geçmişte kaptanların gökyüzüne bakmak için
kullandıkları teleskoplar gibi düşünün.
Yalnız bu araçlar gökyüzüne ve karaya bakmaktan ziyade,
zaman çizelgesinde ileriye bakmak için var.
Araştırmamı yaparken bulduğum
ve bize öngörüde yardımcı olacağını düşündüğüm
bazı araçları sizinle paylaşmak istiyorum.
Sizinle paylaşmak istediğim ilk araç,
uzun vadeli hedeflerin sonucunu hemen almak olarak düşündüğüm bir şey.
Bu kişi Wes Jackson, Kansas'tayken zaman geçirdiğim bir çiftçi.
Jackson, bugün dünyada yetişen çoğu bitkinin
gelecek nesilleri beslememiz için gereken
üst katmanlardaki besince zengin toprağı emdiğini biliyor.
Bir grup bilim insanıyla bir araya geldi
ve derin kökleriyle bir çiftliğin, üst katmanlarındaki topraklarını
yere sabitleyerek erozyonu önleyip gelecek nesilleri koruyan
çok yıllık bitkiler yetiştirdiler.
Ama aynı zamanda çiftçilerin, bu bitkileri kısa vadede yetiştirebilmeleri için
yıllık hasatlarını arttırmaları gerektiğini
ve elde edilen tahılları mısır gevreği ve bira yapmak için
kullanmak isteyecek firmalar
bulmaları gerektiğini biliyorlardı.
Böylece çiftçiler gelecek için iyi olanı yaparak kâr edeceklerdi.
Bu, denenip kanıtlanmış bir yöntem.
Hatta George Washington Carver tarafından
20. yüzyılın başlarında iç savaştan sonra ABD'nin güneyinde kullanıldı.
Muhtemelen çoğu insan Carver'ın
"300 uses for the peanut" çalışmasını duymuştur.
Fıstığa ün kazandıran
kendi bulduğu ürünler ve tarifler.
Ama Carver'ın bunu neden yaptığını herkes bilmez.
Alabama'daki fakir ortakçılara yardım etmeye çalışıyordu
çünkü pamuklarının verimi düşüyordu.
Bu sebeple, tarlalara fıstık ekmenin
topraktaki kaynakları yenileyeceğini
ve gelecek yıllarda pamuğun verimini arttıracağını
ama aynı zamanda kendileri için de kârlı olması gerektiğini biliyordu.
Pekâlâ, öngörü için başka bir araçtan daha bahsedelim.
Bu seferkini, bize geleceği tasavvur etmede yardımcı olması için
anılarımızı canlı tutmak olarak görüyorum.
2011'de, ardından Tohoku depreminin yaşandığı
nükleer reaktör kazasının altıncı yıldönümünde
Japonya, Fukuşima'ya gittim.
Oradayken, Onagawa nükleer santralinden de haberim oldu.
Depremin merkez üssüne,
kötü şöhretli Fukuşima Daichii nükleer santralinden bile daha yakınmış.
Onagava halkı nükleer santrali bir sığınak olarak kullanmış.
Yani o derece güvenliymiş.
Tsunamilerden korunmuş.
Bütün bunları bir mühendis öngörmüş.
Yanosuke Hirai.
O vesile olmuş.
1960'larda
nükleer santralin
kıyıdan daha uzakta,
yerden daha yüksekte ve daha büyük bariyerli yapılması için savaşmış.
O, memleketindeki tapınağın hikâyesini biliyordu.
Ki o tapınak 869 yılında, bir tsunamiden sonra su altında kalmış.
Onun bu tarih bilgisi,
diğerlerinin göremediğini hayal etmesini sağlamış.
Tamam, bir araç daha.
Bu aracı, ortak hatıralar olarak düşünüyorum.
Bu kişiler Meksika'nın Pasifik kıyılarındaki ıstakoz avcıları.
Bana bunu onlar öğretti.
Neredeyse bir asırdır,
oradaki ıstakozları koruyorlar.
Bunu çocuklarına ve torunlarına bırakacakları
ortak bir kaynak olarak gördükleri için başardılar.
Ne yakaladıkları konusunda titizler.
Bu yüzden, yavrulayan ıstakozları yakalamıyorlar.
Kuzey Amerika boyunca buna benzer şeyler yapan
hemen hemen 30'dan fazla balıkçı var.
"Catch share" olarak bilinen uzun zamanlı birikimler yapıyorlar.
Bu da balıkçıları
okyanustan günlük alabildiklerini almaları için değil de
sürekliliği sağlamaları için teşvik ediyor.
Sizinle paylaşmak istediğim
daha bir sürü araç var
ve bu örnekler şu gibi her tür yerden geliyor:
Kısa dönem hisse senetlerinin ötesine bakan yatırım şirketleri
ya da seçimlerini kampanya sermayedarlarının
direkt ilgisinden kurtarmış eyaletler.
Kullanabildiğimiz kadar aracı kullanmalıyız ki,
neyi ölçtüğümüzü yeniden düşünelim,
neyi ödüllendirdiğimizi değiştirelim
ve gelecekteki olasılıkları öğrenmek için cesur olabilelim.
Tahmin edebileceğiniz gibi bunların hiçbiri kolay değil.
Bazılarını kendi hayatlarımızda,
bazılarını firmalarda veya topluluklarda
bazılarınıysa bir toplum olarak kullanmalıyız.
Gelecek buna değer.
Bunu yapmamdaki ilham kaynağım, size gösterdiğim çalgı.
Adı Dilruba,
büyük dedem için özel olarak yapılmış.
Büyük dedem, 20. yüzyılın başlarında
Hindistan'da tanınmış bir müzik ve sanat eleştirmeniydi.
Büyük dedem bu çalgıyı korumayı öngörmüştü.
Hem de büyük anneannemin,
bütün eşyalarını dışarıya attığı bir zamanda bunu yapmıştı.
Ama bu başka bir hikâye.
Onu bir sonraki nesile vererek korudu.
Büyükanneme verdi
ve o da, bana verdi.
Bu çalgının sesini ilk duyduğumda
beni büyüledi.
Himalaya sisindeki bir göçebenin sesini duymuş gibi hissettim.
Geçmişten gelen bir yankıyı duymuş gibi hissettim.
(Dilruba)
(Müzik biter)
Dilruba'yı çalan benim arkadaşım, Simran Singh'di.
Ben çaldığımda bir yerlerde bir kedi ölüyormuş gibi ses çıkıyor,
yani rica ederim.
(Gülüşmeler)
Bugün evimde duruyor
ama aslında bana ait değil.
Benim görevim onu gelecek nesillere bırakmak
ve bu bana, ona sadece bugün sahip olmaktan daha anlamlı geliyor.
Bu çalgıyla hem bir varis hem de bir ata oluyorum.
Bana büyük bir yapbozun parçasıymışım gibi hissettiriyor.
Böylelikle inanıyorum ki,
bu, öngörü kazanabilmenin en güçlü yolu,
yani, kendimizi olmamız gereken iyi atalar olarak görmek.
Sadece kendi çocuklarımızın atası değil
bütün insanlığın atası olarak görmek.
Aile yadigarınız ne olursa olsun,
küçük ya da büyük olsun,
onu koruyun.
ve onun müziğinin çağlar boyu yankılanabileceğini bilin.
Teşekkürler.
(Alkış)
Взимку 2012-го
я поїхала провідати свою бабусю,
в її домі на півдні Індії,
до речі, в тій місцині
комарі особливо ласі до крові уродженців Америки.
(Сміх)
Я не жартую.
Коли я там гостювала, то отримала незвичний подарунок.
Це був старий інструмент,
виготовлений більш, ніж сторіччя тому,
інструмент ручної роботи, з рідкісного дерева,
інкрустований перлами,
і з десятками металевих струн.
Це сімейна реліквія,
що втілює зв'язок між моїм минулим –
країною, де народились мої батьки,
і майбутнім –
тими місцями, куди я її заберу.
Коли отримала цей подарунок, я цього ще не усвідомлювала,
але згодом він став влучною метафорою, що характеризує мою роботу.
Ми всі знаємо приказку
"Не відкладай на завтра те, що можна зробити сьогодні".
Але зараз складається враження, що існує лише сьогоднішній день.
Схоже, що нагальні та короткочасні справи панують у нашому житті,
в нашій економіці й політиці.
Дуже легко зациклитись на кількості пройдених за день кроків
чи на найновішому твіті відомої особи.
Бізнесу дуже легко зосередитись на отриманні негайного прибутку,
і забути про розробку майбутнього винаходу.
Владі значно легше мовчки дивитись,
як виснажуються рибальські й сільськогосподарські угіддя,
ніж докладати зусиль, щоб зберегти їх для майбутніх поколінь.
У мене відчуття, що, якщо наше покоління,
крокуватиме такими темпами, ми навряд чи ввійдемо в історію як гідні предки.
Якщо поміркувати, наш вид еволюціонував, щоб думати наперед,
складати карту зоряного неба,
мріяти про життя після смерті,
сіяти насіння для майбутнього врожаю.
Деякі вчені називають цю суперздатність "мисленнєвою мандрівкою в часі",
і без неї не було б майже нічого з того, що ми відносимо до людської цивілізації:
від землеробства до Великої хартії вольностей
та Інтернету –
все це спершу виникло в головах людей.
Та будьмо реалістами:
сьогодні, якщо подивитись навколо,
здається, ми ще не цілком використовуємо цю суперсилу,
і це підводить нас до питання: чому ж так?
Проблема в тому, як влаштовані наші громади, бізнес та інституції.
Вони влаштовані так, що послаблюють здатність думати наперед.
Я хочу поговорити про три ключові помилки,
які, я вважаю, ми робимо.
Перша помилка – що ми обираємо для вимірювання.
Коли ми дивимось на квартальний прибуток компанії,
чи на поточну ціну її акцій,
часто це не найкращий показник того,
чи збільшить компанія свою частку на ринку,
або її інноваційності в тривалій перспективі.
Якщо ми зациклюємось на оцінках, які діти отримують у школі,
це не обов'язково сприятиме кращому навчанню дітей
і розвитку їх допитливості в майбутньому.
Ми вимірюємо не те, що справді важливе для майбутнього.
Друга помилка, яка погіршує передбачення –
це те, що ми винагороджуємо.
Коли ми вихваляємо політика чи бізнесмена
за щойно відвернену катастрофу
чи щойно зроблену заяву,
ми не мотивуємо цих лідерів
зосереджуватись насамперед на відверненні катастроф,
чи робити тривалі внески в майбутнє: захищати спільноти від повеней,
виступати проти нерівності,
чи підтримувати науку й освіту.
Третя помилка, що заважає нам прогнозувати –
це те, що ми залишаємо поза увагою.
Коли ми думаємо про майбутнє,
ми схильні зосереджуватись на найближчих подіях,
незалежно від того, чи ми використовуємо гороскопи, чи алгоритми.
Але ми відводимо значно менше часу, щоб обдумати всі майбутні перспективи.
Коли в 2014-му в західній Африці відбувся спалах лихоманки Ебола,
медичним посадовцям з усього світу були доступні ранні індикатори
і засоби прогнозування,
які показували можливі шляхи поширення цієї епідемії.
Та чиновники проігнорували можливість спалаху епідемії,
і не втрутились, щоб вчасно їй запобігти,
і епідемія поширилась, вбивши понад 11 тисяч людей.
Якщо люди, маючи достатньо засобів і надійні прогнози,
не готуються до смертельних ураганів,
значить, їм часто не вдається уявити всю руйнівну силу ураганів.
Однак жодна із описаних мною помилок,
якими б похмурими вони не видавались,
не є неминучою.
Насправді, цих помилок можна уникнути.
Щоб поліпшити наші рішення щодо майбутнього,
нам потрібні інструменти,
які допомагають прогнозувати і думати наперед.
Можна провести аналогію з підзорною трубою,
яку колись використовували капітани кораблів, оглядаючи горизонт.
Тільки замість того, щоб дивитися в океанську далину,
ці інструменти дають змогу дивитися крізь час в майбутнє.
Я хочу поділитись кількома інструментами,
які виявила у своїх дослідженнях,
і які можуть нам допомогти прогнозувати.
Перший із цих інструментів –
робити внески, розраховані на тривалу перспективу.
Це Вес Джексон, фермер, з яким я провела певний час у Канзасі.
І Джексону відомо,
що сьогодні більшість культур у світі вирощуються у спосіб,
який виснажує верхній шар ґрунту, необхідний для того,
щоб прогодувати майбутні покоління.
Він зустрівся з командою науковців,
і вони вирощували багаторічні зернові культури,
які закріплювали родючий шар ґрунту,
запобігаючи ерозії і захищаючи майбутні врожаї.
Але вони також знали:
щоб спонукати фермерів вирощувати ці культури в короткостроковій перспективі,
їм необхідно підвищити річну врожайність,
і знайти компанії, які б виготовляли злаки й пиво із зерна,
щоб фермери вже сьогодні мали прибуток, роблячи те, що корисно для майбутнього.
І це добре випробувана стратегія.
До речі, її використовував Джордж Вашингтон Карвер
на півдні США у поствоєнний період
на початку ХХ сторіччя.
Багато хто, певно, чув про Карверівські 300 способів використання арахісу,
й ті продукти та рецепти, які він придумав,
що зробили арахіс таким популярним.
Але далеко не всі знають, чому Карвер це зробив.
Він намагався допомогти зубожілим алабамським пайовикам,
коли в них знизилася врожайність бавовни,
а Карвер знав, що вирощування арахісу на тих полях
дозволило б відновити ґрунт,
тож за кілька років урожаї бавовни зросли б.
Але він також знав, що фермерам потрібна і короткострокова вигода.
Гаразд, тепер звернімося до іншого інструменту прогнозу.
Цей інструмент, на мою думку, підтримує пам'ять про минуле,
щоб допомогти нам уявити майбутнє.
Я побувала на Фукусімі в Японії
у шосту річницю аварії на атомній електростанції,
ця аварія сталась в 2011-му, після землетрусу в Тохоку і цунамі.
Будучи там, я дізналась, що атомна електростанція в Онагаві
була розташована навіть ближче до епіцентру землетрусу,
ніж сумнозвісна Фукусіма.
Та в Онагаві мешканці міста навіть прямували до атомної станції
як до місця евакуації.
Такою вона була безпечною.
Цунамі їй не завдало шкоди.
Завдяки передбачливості одного інженера,
Яносуке Хірая, ця атомна станція
виявилась дуже безпечною.
У 1960-х він наполіг, щоб Онагавську станцію
побудували подалі від узбережжя,
на підвищенні, і з високою дамбою.
Він знав історію про храм у своєму рідному місті,
який у 869 році був затоплений під час цунамі.
Знання історії дозволило цьому інженеру подумати про те,
чого не могли передбачити інші.
Далі, ще один інструмент прогнозування.
Я його уявляю як створення спільних реліквій.
Це ловці омарів на тихоокеанському узбережжі Мексики,
і саме вони навчили мене цього.
Вони захищали свої рибальські угіддя
близько сторіччя,
розглядаючи ці угіддя як спільний цінний ресурс,
який слід передати наступним поколінням своєї спільноти.
Рибалки ретельно вивчали свій вилов,
щоб не забирати з океану омарів, які дають потомство.
У Північній Америці існує близько 30 рибальських промислів,
де теж роблять щось подібне.
Дбаючи про тривалу перспективу, ці рибальства встановлюють квоти на вилов,
стимулюючи окремих рибалок
не просто намагатись сьогодні взяти з океану по максимуму,
а й дбати про його завтрашній стан.
Є ще чимало інструментів прогнозування,
якими я б хотіла поділитись,
і у них найрізноманітніше походження:
інвестиційні фірми, що дивляться далі поточних цін на акції,
штати, які захистили вибори
від безпосереднього впливу тих, хто фінансує кампанії.
І нам потрібно буде опанувати якомога більше цих інструментів,
якщо ми хочемо переглянути наш підхід
до вимірювання, до нагородження,
якщо хочемо бути достатньо сміливими, щоб уявити майбутнє.
Як ви можете здогадатись, це не завжди буде легко.
Декотрі з цих інструментів ми можемо взяти зі свого життя,
для створення декотрих потрібні зусилля бізнесу чи громад,
а для ще деяких – зусилля цілого суспільства.
Та майбутнє варте цих зусиль.
Для мене стимулом не опускати руки є цей інструмент, про який я розповіла.
Він називається ділруба,
і був зроблений на замовлення мого прадіда,
який був відомим індійським музичним і мистецьким критиком
на початку ХХ сторіччя.
У мого прадіда вистачило завбачливості зберегти цей інструмент,
коли моя бабуся віддавала в заставу все сімейне майно,
але це вже інша історія.
Прадід зберіг інструмент, передавши його нащадкам,
подарувавши його моїй бабусі,
яка згодом подарувала його мені.
Коли я вперше почула звучання цього інструмента,
він мене зачарував.
У його звучанні вчувався мандрівник у гімалайському тумані.
У ньому вчувався голос минувшини.
(Музика)
(Музика скінчилась)
Це грав мій друг Сімран Сінгх.
Коли я граю на ділрубі, це звучить так, ніби десь помирає кіт,
тож ласкаво прошу.
(Сміх)
Цей інструмент зберігається у мене вдома,
але насправді він мені не належить.
Моя роль – дбати про нього,
і це мені видається більш значущим, ніж просто володіти ним.
Цей інструмент дає мені змогу водночас відчувати себе нащадком і предком,
відчути себе причетною до історії, більшої за мою власну.
І це, на мою думку,
єдиний найпотужніший спосіб відновити здатність передбачення:
дивитись на себе як на гідних предків, прагнути бути такими предками
не лише для наших власних дітей,
але й для людства в цілому.
Якою б не була ваша реліквія,
чи великою, чи маленькою,
захищайте її,
і знайте, що її музика може звучати для наступних поколінь.
Дякую.
(Оплески)
Vào mùa đông năm 2012,
Tôi đi thăm nhà bà nội tôi
ở Nam Ấn Độ,
một nơi mà, nhân tiện
loài muỗi ở đó đặc biệt thích máu của những người sinh ra ở Mỹ.
(Cười)
Không đùa đâu.
Khi tôi ở đó, tôi nhận được một món quà không mong đợi.
Nó là nhạc cụ cổ xưa này
được chế tạo ra hơn một thế kỷ trước,
được khắc thủ công từ gỗ hiếm,
được khảm ngọc trai
và hàng tá những dây kim loại.
Đó là một bảo vật gia truyền,
một sự kết nối giữa quá khứ của tôi,
đất nước mà cha mẹ tôi được sinh ra,
với tương lai,
những nơi khác mà tôi sẽ sinh sống.
Tôi thật sự không nhận ra điều đó tại thời điểm tôi nhận nó
nhưng sau đó nó trở thành một ẩn dụ mạnh mẽ cho công việc của tôi.
Chúng ta đều biết câu thành ngữ,
"Việc hôm nay chớ để ngày mai."
Nhưng ngày nay, dường như là không có thời gian nào ngoài hiện tại.
Dường như những việc tức thời và phù du đang chi phối cuộc sống chúng ta,
nền kinh tế và chính trị của chúng ta.
Thật là dễ để biết được số bước chân chúng ta đã đi trong hôm nay
hay những dòng cập nhật mạng xã hội của nhân vật nổi tiếng.
Kinh doanh cũng dễ dàng theo đuổi việc tạo ra lợi nhuận tức thì
và thờ ơ những phát minh tốt đẹp cho tương lai.
Và càng dễ hơn nữa để chính phủ trì hoãn hoạt động
trong khi hải sản và đất đai trồng trọt đang cạn kiệt
thay vì bảo tồn chúng cho thế hệ tương lai.
Tôi có một cảm giác rằng, với tốc độ này,
Thật khó để thế hệ chúng ta được nhớ đến như là những tổ tiên tốt.
Nếu bạn nghĩ về nó, loài người chúng ta tiến hoá để nghĩ xa,
để vươn đến những ngôi sao,
mơ về sự sống đời sau,
gieo hạt cho thế hệ sau thu hoạch.
Một số nhà khoa học gọi siêu sức mạnh này là "du hành thời gian bằng tinh thần,"
và nó có trách nhiệm với khá nhiều thứ mà chúng ta gọi là văn minh nhân loại,
từ việc đồng áng đến Đại Hiến Chương
rồi đến internet --
tất cả trước hết được gợi lên trong tâm trí con người.
Nhưng hãy thực tế:
Nếu thử nhìn quanh chúng ta ngày hôm nay,
dường như chúng ta đang không sử dụng siêu năng lực này đầy đủ,
và điều đó nảy sinh câu hỏi: Vì sao lại không?
Những gì sai lầm chính là
cách cộng đồng, doanh nghiệp và các học viện được thiết kế.
Chúng được thiết kế theo một cách làm suy yếu tầm nhìn xa của ta.
Tôi muốn nói với các bạn về ba sai lầm chủ chốt
mà chúng ta đang mắc phải.
Sai lầm đầu tiên là những gì ta đo lường.
Khi chúng ta nhìn vào lợi nhuận từng quý của một công ty
hay giá cổ phiếu ngắn hạn của nó,
thường không phải là một cách đo tốt
về liệu rằng công ty đó có đang chiếm lĩnh được thị trường
hay có nhiều sáng tạo lâu dài.
Khi ta dính chặt bản thân vào bảng điểm mà con cái mang từ trường về,
đó không cần thiết là những điều tốt cho việc học
và trí tò mò của trẻ lâu dài.
Chúng ta không đo những gì quan trọng trong tương lai.
Sai lầm thứ hai mà ta đang mắc phải làm suy yếu tầm nhìn xa của ta
là thứ mà ta đang tuyên dương
Khi ta ăn mừng một lãnh đạo chính trị hay một lãnh đạo doanh nghiệp
cho thảm hoạ mà cô ta vừa xử lý được
hay thông cáo mà cô ta vừa nói ra,
ta đang không động viên người ấy
tập trung vào việc ngăn chặn những thảm hoạ ấy ngay từ đầu,
hay ngăn chặn sự nguy cơ cho tương lai bằng cách bảo vệ cộng đồng khỏi lũ lụt
hay đấu tranh sự bất bình đẳng
hay đầu tư vào nghiên cứu và giáo dục.
Sai lầm thứ ba làm giảm tầm nhìn xa của chúng ta
là những gì ta không hình dung được.
Giờ đây, khi ta nghĩ về tương lai,
ta có xu hướng tập trung dự báo điều gì xảy ra tiếp theo,
liệu chúng ta có đang sử dụng tử vi hay thuật toán để dự báo nó.
Ngược lại ta bỏ ra ít thời gian vào việc hình dung ra các khả năng mà tương lai có.
Khi bệnh Ebola bộc phát đột ngột ở Tây Phi vào năm 2014,
bộ y tế các nước trên thế giới đã có những dấu hiệu cảnh báo sớm
đi kèm những công cụ dự báo
cho thấy dịch bệnh bộc phát có thể lan ra như thế nào,
nhưng họ thất bại trong việc tìm hiểu nó xảy ra như thế nào,
và họ không hành động kịp thời để can thiệp,
và để dịch bệnh phát triển giết chết hơn 11,000 người.
Khi người ta có nhiều nguồn lực và những dự báo tốt
họ không chuẩn bị cho các cơn siêu bão,
họ thường không hình dung được chúng nguy hiểm đến dường nào.
Giờ thì, không có sai lầm nào mà tôi đã mô tả,
nghe một cách vô vọng,
là không thể tránh khỏi.
Thực tế thì chúng đều có thể tránh được.
Những gì ta cần để đưa ra quyết định tốt hơn về tương lai
là những công cụ hỗ trợ tầm nhìn xa,
công cụ có thể giúp ta nghĩ xa.
Hãy nghĩ về thứ này như gì đó giống kính viễn vọng
giúp những thuyền trưởng ngày xưa sử dụng khi họ quét qua đường chân trời.
Thay vì chỉ nhìn xuyên qua không gian và đại dương,
những công cụ này còn thấy xuyên qua thời gian đến tương lại.
Tôi muốn chia sẻ với bạn một vài công cụ
mà tôi đã tìm thấy trong nghiên cứu
tôi nghĩ có thể giúp ta có tầm nhìn xa.
Công cụ đầu tiên tôi muốn chia sẻ với các bạn
Tôi nghĩ về việc công dụng của đầu tư bền vững.
Đây là Wes Jackson, một nông dân mà tôi đã ghé thăm vài lần ở Kansas.
Và Jackson biết rằng
cách mà hầu hết những vụ mùa được gieo trồng khắp thế giới ngày nay
đang vắt kiệt lớp đất màu mỡ ở trên cùng của hành tinh
chúng ta cần nuôi dưỡng thế hệ tương lai.
Anh ấy tập hợp một nhóm các nhà khoa học,
và họ chăm sóc những vụ mùa cây ngũ cốc lâu năm có rễ sâu
để giữ lại lớp màu mỡ trên cùng của cánh đồng,
ngăn chặn xói mòn và bảo vệ vụ thu hoạch trong tương lai.
Nhưng họ cũng biết rằng
để mà làm cho những người nông dân trồng những cây này trong ngắn hạn,
họ cần thúc đẩy sản lương hàng năm của nó
và tìm những công ty sẵn lòng chế biến ngũ cốc và bia từ chúng
để nông dân có thể thu về lợi nhuận hôm nay bằng hành động cho ngày mai.
Và đây là một chiến lược thử-và-sai.
Thực tế, nó được sử dụng bởi George Washington Carver
ở miền Nam nước Mỹ sau cuộc nội chiến
ở đầu thế kỷ thứ 20.
Rất nhiều người có lẽ từng nghe về 300 cách sử dụng hạt lạc của Carver,
sản phẩm và công thức chế biến mà anh đưa ra
đã làm cho hạt lạc rất phổ biến.
Nhưng không phải ai cũng biết vì sao Carver làm vậy.
Anh ấy đã cố gắng giúp đỡ những nông dân nghèo Alabama
khi năng suất trồng bông của họ đang giảm sút,
và anh ấy biết rằng trồng lạc trên những cánh đồng ấy
sẽ giúp đất thêm màu mỡ
để việc trồng bông của họ sẽ tốt hơn một vài năm sau.
Nhưng anh ấy cũng biết rằng chúng cần phải sinh lợi trong ngắn hạn.
Giờ thì hãy nói về một công cụ khác cho tầm nhìn xa.
Cái này tôi thích nghĩ về nó như lưu trữ hồi ức về quá khứ sinh động
để giúp chúng ta hình dung về tương lai.
Vậy nên tôi đã đi đến Fukushima, Nhật Bản
trong ngày kỉ niệm lần thứ sáu thảm họa hạt nhân ở đó
tiếp theo sau trận động đất và sóng thần ở Tohoku năm 2011.
Khi tôi ở đó, tôi biết được về nhà máy điện hạt nhân Onagawa,
thậm chí còn ở gần tâm chấn động đất hơn
nhà máy điện Fuskushima Daiichi mà chúng ta đều biết tới.
Ở Onagawa, người dân thành phố
thực tế còn di tản đến nhà máy điện hạt nhân
như một nơi trú ẩn.
Nơi đó an toàn.
Nó được dự phòng cho sóng thần.
Nó là sự chuẩn bị trước của chỉ một kĩ sư,
Yanosuke Hirai,
người đã làm nó thành hiện thực.
Trong những năm 1960, anh ấy lao vào xây dựng nhà máy điện đó
cách xa bờ biển hơn nữa
nâng lên cao hơn và với một đê chắn sóng cao hơn.
Anh ấy biết câu chuyện về đền thờ ở quê anh,
đã bị lũ cuốn trôi trong năm 869 sau một cơn sóng thần.
Nó là kiến thức về lịch sử đã cho phép anh ấy hình dung ra
những gì người khác không thể.
và một công cụ nữa về tầm nhìn xa.
Cái này tôi nghĩ nó như là tạo ra đồ gia bảo chia sẻ qua nhiều đời.
Đó là những ngư dân câu tôm hùm trên Thái Bình Dương ở Mexico,
và họ là những người đã dạy tôi điều này.
Họ bảo vệ những vụ tôm hùm ở đó
gần một thế kỉ,
và họ làm điều đó bằng cách xem nó như tài nguyên chia sẻ
để họ truyền lại cho con cháu.
Họ cẩn thận đo lường những gì họ bắt được
để không bắt những tôm hùm giống khỏi đại dương.
Xuyên suốt khu vực Bắc Mỹ, có hơn 30 ngư trường đánh bắt
đang áp dụng phương thức tương tự như thế.
Họ đang tạo ra những cổ phần dài hạn trong ngư trường như chia sẻ đánh bắt
động viên ngư dân
không chỉ khai thác bất cứ gì có thể đem về từ đại dương
mà còn trong sự sống lâu dài.
Giờ thì có nhiều, rất nhiều công cụ của tầm nhìn xa
Tôi muốn chia sẻ với các bạn,
và chúng đến từ nhiều nơi trên thế giới:
quỹ đầu tư nhìn xa hơn giá cổ phiếu ngắn hạn,
nhà nước giúp cuộc bầu cử giảm phụ thuộc
vào những lợi nhuận cấp thiết đến nhà đầu tư tranh cử.
Chúng ta sắp cần phải nắm vững những công cụ này càng nhiều càng tốt
nếu chúng ta muốn tư duy lại những gì ta đo lường
thay đổi những gì ta tuyên dương
và đủ dũng cảm để hình dung ra những dối trá ở trước mặt.
Không phải tất cả đều dễ dàng như bạn tưởng tượng.
Một vài công cụ ở đây ta có thể lấy được trong cuộc sống,
một vài thứ nữa ta dự định sẽ làm trong doanh nghiệp và cộng đồng,
và một vài thứ ta cần làm với tư cách xã hội.
Tương lai đáng cho sự nỗ lực này.
Khát vọng của tôi để duy trì nỗ lực này là dụng cụ mà tôi chia sẻ với bạn.
Nó được gọi là dilruba,
và nó được đặc biệt tạo ra dành cho ông cố của tôi.
Ông ấy là nhà phê bình âm nhạc nghệ thuật nổi tiếng ở Ấn Độ
trong những năm đầu thế kỉ 20.
Ông cố của tôi có một tầm nhìn xa để giữ lại nhạc cụ này
tại thời điểm khi bà cố của tôi cầm cố tất cả tài sản trong nhà,
đó là một câu chuyện khác.
Ông ấy giữ lại nó để truyền lại cho thế hệ sau,
bằng cách truyền nó lại cho bà nội,
để rồi bà tiếp tục truyền lại cho tôi.
Khi tôi lần đầu tiên nghe âm thanh của nhạc cụ này,
nó ám ảnh tôi.
Nó cảm giác như đang nghe người lãng du trong màn sương Himalaya.
Như đang nghe một âm thanh từ quá khứ.
(Nhạc)
(Nhạc kết thúc)
Đó là bạn tôi Simran Singh đang chơi dilruba.
Khi tôi chơi nó, tôi chơi dở như hạch ấy
vì thế bạn cứ tự nhiên.
(Cười)
Nhạc cụ này đang ở nhà tôi hôm nay,
nhưng nó không hẳn thuộc về tôi.
Đó là trách nhiệm của tôi phải chăm nom nó
và cảm giác có ý nghĩa với tôi hơn là chỉ sở hữu nó cho ngày hôm nay.
Nhạc cụ này đặt tôi vào vị thế vừa là bậc tổ tiên vừa là một hậu thế.
Nó làm tôi cảm giác thuộc về một phần câu chuyện lớn hơn bản thân mình.
Và tôi tin rằng,
nó là cách mạnh mẽ duy nhất chúng ta có thể lấy lại tầm nhìn xa:
bằng cách nhìn bản thân chúng ta như là một tổ tiên tốt mong mỏi trở thành,
tổ tiên không chỉ với con cháu chúng ta
mà còn với cả nhân loại.
Bất kể vật gia truyền của bạn là gì,
cho dù nó lớn hay nhỏ,
bảo vệ nó
và hãy biết rằng âm thanh của nó có thể cộng hưởng cho muôn đời sau.
Cảm ơn.
(Vỗ tay)
在2012年的冬天，
我拜访了祖母，
她住在印度南部，
顺便说一句，在这里，
美国出生的人很招蚊子的喜欢。
（笑声）
不开玩笑。
我在那儿的时候， 收到了一份出乎意料的礼物。
就是这个古董乐器，
是一百多年前制造的，
从罕见的木头中 手工雕刻出来的，
上面镶嵌着珍珠，
还有几十根金属弦。
这是一件家传宝物，
它连接着我的过去，
和我父母所出生的国家，
以及未来，
那些我将带它游历的未知的地方。
当我得到它时，并没有意识到，
这件物品后来会成为与我工作 相关的一个有力的隐喻。
我们都知道这句俗话，
“现在就是最好的时机。”
但是如今，我们可能会觉得 只有现在，没有其他了。
这些即时和转瞬即逝的东西 似乎主宰着我们的生活，
我们的经济和政治。
我们很容易就为今天 走了多少步而兴奋，
或为推特上某个网红 最新的推文而着迷。
生意人也容易追逐短期利润
而忽视对未来发明有益的那些东西。
对政府而言，与为了 供养子孙后代而开展保护相比，
对渔场和农场被耗用枯竭
袖手旁观实在是再容易不过了。
我感觉，以这样的速度下去，
我们的子孙后代很难认为 我们是好的祖先。
想想看，我们这个 种族进化到能够提前计划，
绘制星系图，
幻想来世，
播下种子，以供未来收获。
有些科学家管这样的超能力 叫做“精神时空旅行。”
这个能力几乎使得我们人类文明中 所有的东西成为了可能，
从农业到《大宪章》，
到互联网——
一切都首先是在人类的 头脑中被设想出来的。
但让我们面对现实：
如果我们环顾四周，
我们似乎并没有很好地 使用这个超能力，
那这就引出了问题：为什么？
问题在于我们的社区、商业 和机构的设计方式。
它们的设计方式损害了我们的远见。
我想和你们谈谈三个我们正在
犯的主要错误。
第一个错误是我们所测量的东西。
如果我们看看公司的季度收益
或者是近期的股票价格，
这一般都不是衡量
公司未来市场份额会增长
或长期创造力的好标准。
当我们沉浸在孩子从学校 带回家的考试分数时，
这不一定对孩子们长期学习
和好奇心有好处。
我们没有测量那些对未来 真正重要的东西。
我们正在犯的损害我们 远见的第二个错误
是我们所回报的东西。
当我们为一位政治领袖或商界领袖
庆祝她刚刚清理的灾难
或她刚刚发表的声明时，
我们并没有在激励这个领袖
去投资长远的未来， 避免灾难的再次发生，
比如通过保护社区免受洪水的侵袭， 为未来支付首付款，
或是对抗不平等
或是投资研究和教育。
损害我们远见的第三个错误是
缺乏想象力。
当我们讨论未来的时候，
我们倾向于关注在预测 接下来究竟会发生什么，
不管我们是用星座还是算法去预测。
但是我们不怎么花时间去 想象未来的所有可能性。
2014年西非爆发埃博拉时，
全世界的公共卫生官员的预警
和预测工具
都显示这场疫情可能如何传播，
但是他们没有想到真的传播了，
于是他们没有及时采取措施去干预，
这场疫情愈演愈烈， 超过一万一千人为之送命。
当人们拥有资源和准确的预告
却不为致命的飓风做准备时，
他们通常没有想象到 这些飓风有多危险。
我所说的这些错误
听起十分令人沮丧，
不可避免。
但事实上，它们都是可以避免的。
为未来做更好的决定，我们需要的
是有助于我们的远见，
能帮助我们提前规划的工具。
把这些工具想象成往昔的
船长们寻找地平线的望远镜。
区别仅在于这些工具不是 为了在海洋中寻找远方，
而是预见未来。
我想和你们分享几个这样的工具，
在我的研究中，我发现
这些工具有助于提高我们的远见。
第一个我想分享的工具是
让长期的游戏现在有回报。
这是 Wes Jackson， 一位堪萨斯州的农民。
Jackson知道
当今全球大多数作物的生长方式
都在剥离我们需要养活后代的
肥沃的表层土壤。
他和一些科学家一起
培育了多年生谷物， 这些作物有很深的根，
可以固定农场肥沃的表层土壤，
从而阻止水土流失， 保护未来的收成。
但是他们也知道
要让农民在短期内种植这些作物，
他们需要提高这些作物的年产量，
并找到愿意用这些谷物 生产麦片和啤酒的公司。
这样农民在做对明天有益的事情时， 今天也能获得利润。
这是一个已经被证明可靠的策略。
实际上，早在二十世纪初期，
在美国内战后的南部，
乔治·华盛顿·卡弗就用过这个策略。
很多人也许都听过卡弗 的“花生的三百种用法”，
他所发明的这些产品和配方
使得花生非常受欢迎。
但是并不是每个人都知道 卡弗为什么要做这些。
他当时想要帮助阿拉巴马 棉花产量在锐减
的贫穷佃农，
卡弗知道如果在田里种了花生，
土壤就能得到养分，
这样棉花产量就可以 在几年后恢复。
但是卡弗也知道，在短期内 有利可图也是必要的。
好的，让我们来聊聊另一个 能让我们有远见的工具。
我把这个工具比做是 保持过去的鲜活记忆
从而帮助我们想象未来。
所以我去了日本的福岛，
在核电站灾难的第六个纪念日，
即2011年日本东北 大地震大海啸的六年后。
我在那里时了解到了女川核电站，
这个核电站比我们都知道 的福岛核电站
距离地震震中更近。
事实上，当时女川市的居民还都
撤离到核电站内避难。
就是这么安全。
这个核电站免受海啸的破坏。
全因为一个工程师的远见，
他就是
平井弥之助。
在六十年代，他力争
让核电站建在远离海岸，
在海拔更高，海堤更高的地方。
他知道他家乡的神社
在869年的海啸后被水淹没的故事。
对历史的了解使得他能够想到
其他人所想不到的。
还有另一个关于远见的工具。
我把这个工具想成 创造共享的传家宝。
在墨西哥的大西洋海岸， 有一群捕捉龙虾的渔民
教会了我这个工具。
他们在过去将近一个世纪的时间里
保护着龙虾的收成，
他们的做法是 将龙虾看作是共享的资源，
而这个资源将传承给 他们的后代子孙，
他们仔细地衡量这些收成，
这样就不会将还在繁殖中的 龙虾捕捉出来。
横跨北美，有超过三十个渔场
在做着多多少少相似的事情。
他们在捕鱼业中建立了长期 的利益关系，即所谓的“捕捞份额”，
这激发了渔民
不仅关注今天从海中 能够获得的东西，
还有海洋更长期的生存和回报。
实际上有很多能够帮助 我们看得更远的工具，
我很乐意与你们分享，
它们来自于各行各业：
投资公司不仅仅看短期股价，
那些将选举从竞选资助者
眼前利益中解放出来的州。
如果我们想要重新思考 我们所衡量的东西，
改变我们的奖励方式，
并勇敢地想象未来会发生什么，
我们就需要尽可能多地使用这些工具。
你们可以料到，这些都不会容易。
有些工具是我们 在生活中可以学会的，
有些需要在行业或者团体中 才能发挥作用，
有些则需要我们整个社会的合作。
未来是值得付出这些努力的。
我自己继续努力的动力来自 我刚与你们分享的工具。
它叫迪尔鲁巴琴，
这是我曾祖父找人定制的。
二十世纪初，我曾祖父 曾是印度知名的
音乐家和艺术评论人。
我的曾祖父有保护这件乐器的远见，
那时候我曾祖母不得不 当掉所有的东西维持生计，
但这是另一个故事了。
他通过把它传给下一代来保护它，
我的祖母获得了这件乐器，
她又给了我。
当我第一次听到这件乐器的声音时，
我深受感动，
仿佛漫步于喜马拉雅的晨雾之中，
听见了历史的声音。
（音乐响起）
（音乐结束）
这是我的朋友 习慕兰·辛格所演奏的片段。
我试着弹奏的时候， 听起来好像有只猫濒临惨死，
所以不用感谢我 播放这段美妙的旋律。
（笑声）
这件乐器今天还在我家，
当实际上却不属于我。
我的角色是在时间的长河中照管它，
与只是今天拥有它相比， 这对我来说更有意义。
这件乐器将我置身于 后人和祖先之间。
这使我感受到我是 历史长河的一部分。
我坚信，
这是我们可以重新获得远见的 唯一最有力的方式：
就是让自己渴望成为好的祖先，
不仅仅是我们自己的子女，
而是全人类的祖先。
无论你的传家宝是什么，
无论或大或小，
保护好它，
要知道它的音乐可以 在代际之间产生共鸣。
谢谢。
（掌声）
2012 年冬天，
我去拜訪祖母
在印度南部的房子，
順便說一下，那個地方
蚊子對美國出生的人 有著特別的胃口。
（笑聲）
不是開玩笑的。
我在那裡時，收到一份意外的禮物。
是這個古董樂器，
一個世紀前製造的，
以罕見的木材手工刻製而成，
鑲嵌滿了珍珠
和數十根金屬弦。
這是個傳家寶，
一個連繫我的過去
──我父母出生的國家──
和未來
──我將帶它到達的未知地。
我剛得到它時並沒有意識到這一點，
但後來它成為了 我工作的有力隱喻。
我們都知道這句話，
「現在就是最好的時機」。
但現今，感覺除了現在， 就沒有其他時間。
立即和短暫似乎主宰了我們的生活、
經濟和政治。
很容易就不知不覺被今天走了幾步，
或是某高調人物的最新推特文吸引。
企業很容易太過追求直接利潤，
而忽視了對未來好的投資。
正當漁業和農地在耗竭，
政府也非常容易就袖手旁觀，
而非為養育未來一代而做保育。
我有種感覺，以目前的速率，
我們這一代將很難 被後人銘記為好的祖先。
試想我們這個物種， 進化到了可以提前計劃、
可以畫星圖、
可以想像來世，
可以為未來的收成而播種。
有些科學家稱此超能力為 「思想的時間旅行」，
它幾乎負責了我們所謂的人類文明，
從農業耕作到大憲章，
到網路，
所有都是在人的思想中起源的。
但是，讓我們實際一點：
如果今天環顧四周，
我們似乎還未能 充分地運用這個超能力。
這讓人不禁要問：為什麼沒有呢？
問題在於我們的社群、 企業和機構的設計。
它們被設計出來的方式 損害了我們的前瞻。
我想和你們討論
我們所犯的三個關鍵錯誤。
第一個錯誤是我們所評量的事情。
我們看一間公司的季度盈利報告
或是短期股票價格，
這個通常並不是評量一家公司
其市場佔有率會否增長
或長期創造力的好標準。
當我們糾結於孩子的校內成績，
但成績卻並不一定有益於孩子的學習
及好奇心的長遠發展。
我們沒有評量對未來真正重要的事。
損害我們前瞻的第二個錯誤
是我們所給予的獎勵。
當我們因某位政治或企業領袖
為災難善後，
或所發布的公告而慶祝時，
我們並沒有在激勵這位領袖
去投資於預防災難的發生，
或為了未來而投入經費， 透過保護社區免受水災之患、
對抗不平等，
或是投資研究和教育等方式實現。
第三個損害我們前瞻的錯誤，
是我們無法想像。
現在，當我們想到未來時，
我們傾向要準確預測接下來會怎樣，
不論是用星象還是演算法來預測。
但我們花太少時間 想像未來所有的可能性。
當伊波拉病毒在 2014 年 開始在西非爆發時，
全世界的公共衛生官方 都有收到早期的警示訊息，
也有預測工具
能顯示疾病的爆發會如何擴散，
但他們卻沒理解到疾病確實會爆發。
而且他們未能即時應對，
讓疫情擴大到超過一萬一千人喪生。
當擁有很多資源和準確預報的人
不為致命的颶風做好準備，
他們也往往未能想像到 颶風會多麼危險。
我所說的錯誤，雖然聽起來很慘，
但沒有一個，
是不可避免的。
事實上，這些都可以避免。
要為未來做出更好決定，
我們需要的是 能幫助我們前瞻的工具，
這些工具可以幫助我們提前準備。
把它們想像成類似望遠鏡的東西，
昔日船長用來掃視地平線的望遠鏡。
只是它們不是用來看距離和海洋，
而是用來看穿時間看到未來。
我想和你分享幾個
在我研究裡面找到的工具，
這些工具可以幫助我們高瞻遠矚。
第一個要分享給你們的工具
是讓長期抗戰有立即的回報。
這是韋斯·傑克遜， 我在堪薩斯認識的農夫。
傑克遜知道，
如今全世界大部分的農作物
都在剝削餵養未來世代所需的
肥沃表層土壤。
他集結了一群科學家，
他們培育了有深根的多年生穀物，
它們會穩固農場的肥沃表層土讓，
防止侵蝕並保護未來的收成。
但他們也知道，
為了要讓其他農夫 在短期內種植這些穀物，
他們需要提升穀物的年產量，
和找到願意用這些穀物 做麥片和啤酒的公司，
因此農夫可以藉由做對明天好的事， 並在今天就可以獲利。
這是一個驗證過的策略。
事實上，喬治·華盛頓·卡佛
在 20 世紀初期
內戰後的美國南部使用過這策略。
很多人可能聽說過卡佛的 花生的三百種用途，
花生製品及他想出來的食譜
使得花生如此的盛行。
但並非人人都知道 卡佛這樣做的原因。
他試著幫助貧窮的阿拉巴馬州佃農，
因為他們的棉花產量下降，
而他知道，在田裡種植花生
會讓土壤再次變得肥沃，
這樣佃農的棉花產量 會在幾年後變好。
但他也知道， 佃農需要在短期內有利潤。
好吧，讓我們來談談 高瞻遠矚的另一個工具。
我喜歡把這個當作 對過去的記憶的保鮮，
來幫助我們想像未來。
我去了日本福島，
在東北部地震和海嘯造成的
2011 年核反應器災害 六週年之際。
我在那裡時，得知女川核電廠
比當時臭名昭著的福島第一核電廠
更接近當時地震的震央。
在女川，城市的人都逃往那核電廠，
把它視為避難所。
它是這麼地安全。
它在海嘯中倖免遇難。
全靠高瞻遠矚的工程師
平井彌之助，
他做到了這一點。
1960 年代，他爭取讓那個核電廠
遠離海岸線，
在海拔較高的地方建造， 並同時建造了較高的海牆。
他知道他家鄉神社的故事，
神社在 869 年的海嘯被淹沒。
對歷史的知識讓他可以想像到
其他人無法想像的事情。
好，再一個高瞻遠矚的工具。
這個工具我覺得是 創造共享的傳家寶。
照片裡的是在墨西哥 太平洋沿岸捕捉龍蝦的漁夫，
是他們教我這個的。
他們已保護當地的龍蝦資源
近一個世紀，
他們是透過把龍蝦當作共享的資源，
而資源要傳給他們的子子孫孫 因此而做到的。
他們小心地衡量他們所捕捉的龍蝦，
確保不會把繁殖中的龍蝦抓走。
在北美，有超過三十多個水產業
在做大致類似的事情。
他們在魚塭中創造名為 「漁獲股票」的長期股權，
這種形式讓漁夫不僅
有動機為當天的捕捉量努力，
也為保護海洋的長期生存而努力。
現在有很多很多高瞻遠矚的工具
我想和你分享，
它們來自各種不同的地方：
眼光超越短期股票價格的投資公司，
讓選舉擺脫競選贊助商 所給予當下利益的州份。
而我們要盡可能編組這些工具，
如果我們想重新思考所評量的事物、
改變我們獎勵的方式，
和夠勇敢去想像前方的路上有什麼。
可想而知，這些都不容易。
有些工具可在自己生活中使用，
有些需要在企業或社區中使用，
而有些則是需要 以社會的面向來使用。
未來值得這樣的努力。
啟發我堅持這份努力的 是我剛才分享的樂器。
它叫迪爾魯巴琴，
而且是為我曾祖父訂製的。
他是印度 20 世紀早期 知名的音樂和藝術評論家。
我曾祖母要當掉他們所有的東西時，
曾祖父就有遠見要保護這個樂器，
不過那是另外一個故事了。
他以代代相傳的方式保護了它，
先傳給了我的祖母，
然後祖母又傳給了我，
但我第一次聽到這個樂器的聲音時，
就被它迷住了。
就如聽見喜馬拉雅山脈 霧中的漫遊者。
如同聽到來自過去的聲音。
（音樂）
（音樂結束）
這是我朋友辛蘭·辛格 在彈奏迪爾魯巴琴 。
我彈時，聽起來像是有隻貓要死了，
所以，不客氣。
（笑聲）
這個樂器如今在我家。
但它卻不屬於我。
我的角色是適時照顧它。
這對我來說 比現在擁有它更有意義。
這樂器讓我成為了繼承者 同時也是個傳承者。
讓我覺得自己是一個比自己 大得多的故事的一部分。
而這，我相信，
就是我們可以高瞻遠矚 最強大的唯一方式：
把自己看成想要成為的好傳承者，
不僅是我們自己孩子的傳承者
也是全人類的傳承者。
無論你的傳家寶是什麼，
是大是小，
保護它，
並且銘記它的音樂可在世代中迴盪。
謝謝。
（掌聲）