24 évvel ezelőtt
művészeti szerkesztőnek hívtak
a The New Yorker magazinhoz,
hogy megújítsak
egy akkorra már kissé begyepesedett intézményt,
új művészeket hozzak a laphoz,
és hogy megpróbáljam lehozni a magazint az elefántcsont-tornyából,
hogy közvetlenebb kapcsolatba kerüljön a jelennel.
Testhezálló feladat volt ez,
mert mindig is lenyűgözött, ahogy egy kép
– egy egyszerű rajz –
képes villámként keresztülvágni a nap mint nap látott a képek sokaságán,
ahogy képes megragadni a pillanatot,
ahogy kristálytisztán össze tud foglalni egy társadalmi folyamatot vagy eseményt,
oly módon, ahogy arra a szavak nem képesek –
s ahogy mindezt a lényegére csupaszítva ábrázolhatja.
Úgyhogy elmentem a könyvtárba,
és megnéztem az első borítót, amelyet Rea Irvin rajzolt 1925-ben –
a rajzon egy piperkőc vizsgál egy lepkét a monokliján át.
Ezt a figurát Eustace Tilley néven emlegetjük.
S akkor rájöttem, hogy mialatt a magazin hírnevet szerzett
alapos kutatásaiért és hosszú riportjaiért,
a humor egy része valahol menet közben elveszett,
mert bár ma gyakran az orrát fennhordó piperkőcnek látjuk Eustace Tilleyt,
1925-ben,
amikor Rea Irvin először megrajzolta az alakját,
ezt egy humoros magazin keretein belül tette,
hogy szórakoztassa a korabeli fiatalokat,
vagyis a dübörgő húszas évek flapperjeit.
A könyvtárban
olyan képeket találtam, amelyek pontosan megragadták a korszellemet
a nagy gazdasági világválság idején.
A képek nemcsak azt mutatták meg, hogyan öltöztek az emberek,
vagy hogy milyen autót vezettek,
de azt is, hogy min mulattak,
miféle előítéleteik voltak.
S mindebből tényleg kirajzolódott,
milyen érzés lehetett az 1930-as években élni.
Megkerestem tehát néhány kortárs művészt,
például Adrian Tomine-t.
Gyakran keresek meg írókat –
képregényrajzolókat, gyerekkönyvírókat –
olyan témákkal, hogy például
milyen érzés a metrón utazni,
vagy milyen a Valentin-nap,
mire ők vázlatokat küldenek.
Amint a vázlatot jóváhagyja a főszerkesztő,
David Remnick,
sínen van az ügy.
Nagyon szeretem,
hogy a rajzok nem mondják meg, mit gondoljunk.
Viszont elgondolkodtatnak,
mert a művész valójában –
ez szinte kirakósjáték;
ő tehát megrajzolja a pontokat,
de a képnek az olvasó fejében kell összeállnia.
Hogy megértse Anita Kunz rajzát, itt balra,
vagy ezt itt jobbra, Tomer Hanukától,
az olvasónak fel kell fedeznie az apró különbségeket.
És mindez...
Nagyon izgalmas látni,
ahogy az olvasó bevonódik...,
ahogy ezek a képek tényleg megragadják a sztereotípiákat –
játszanak velük.
Amikor megértjük a képet,
a sztereotípiák újrarendeződnek a fejünkben.
A képek nem feltétlenül embereket ábrázolnak,
néha érzéseket.
Szeptember 11. után
azon a ponton voltam,
mint mindenki más,
hogy nem tudtam, hogyan kezeljem, amin épp keresztülmegyünk.
Úgy éreztem, egyetlen kép sem ragadhatja meg a pillanatot,
és egy teljesen fekete borítót terveztem,
mintha nem is lett volna címlap.
Beszéltem erről a férjemmel, a képregényíró Art Spiegelmannal.
Megemlítettem, hogy fekete címlapot szeretnék javasolni,
mire azt mondta: "Ha fekete címlapot akarsz,
miért nem csinálsz egy borítót az ikertornyok sziluettjével,
feketével fekete háttéren?"
Leültem tehát rajzolni,
és amint megláttam a rajzot,
végigfutott a hideg a hátamon,
és rájöttem,
azzal, hogy megtagadjuk a képkészítést,
módot találtunk arra, hogy megragadjuk a veszteséget,
a gyászt
és a hiányt.
Fontos tanulságot vontam le a folyamat közben:
néha a leginkább sokatmondó képek
a lehető legkevesebb eszközzel érik el a hatást.
Egyetlen kép ezer szóval felér.
Ez itt Bob Staake rajza,
amely rögtön Barack Obama elnökké választása után jelent meg,
és történelmi pillanatot ragadott meg.
Ám az ilyesmit nem lehet előre tervezni,
egy ilyen rajzhoz az kell,
hogy hagyjuk a művészt átélni az érzést, amelyet mindannyian érzünk
az események közepette.
2016 novemberében,
az elnökválasztás idején,
ezzel a rajzzal álltunk elő,
ez a lapszám a választás hetében került a standokra.
(Nevetés)
Tudtuk, hogy lesznek, akik így éreznek majd,
(Nevetés)
amikor bejelentik a választási eredményt.
Amikor megtudtuk a végeredményt,
fogalmunk sem volt, mihez kezdjünk.
Bob Staake akkor ezt a rajzot küldte be,
s ezzel rátapintott valamire.
Megint az volt a helyzet,
hogy nem tudtuk, mi következik.
Úgy éreztük, nem tudjuk, hogyan tovább,
de mégis továbbmentünk,
és ezzel a címlappal jelentünk meg Donald Trump megválasztása után,
a Women's March idején
szerte az USA-ban.
Ez alatt a 24 év alatt
több mint 1000 címlapot láttam életre kelni hétről hétre,
és gyakran kérdik, melyik a kedvencem,
de nem tudnék egyet kiválasztani,
mert leginkább arra vagyok büszke, mennyire különbözik
egyik címlap a másiktól.
Ez a közreműködő művészek változatos tehetségének
és hátterének köszönhető.
Most pedig
már Oroszország kezében vagyunk,
úgyhogy –
(Nevetés)
Barry Blitt értelmezésében
Eustace-ból Eustace Vlagyimirovics Tilley lett.
A lepke pedig nem más, mint a döbbent Donald Trump,
ahogy a szárnyait verdesi
és próbálja kitalálni, hogyan tartsa kordában a pillangóhatást.
Rea Irvin 1925-ös híres logóját
pedig cirill betűkkel írtuk.
Amit a jelenlegi helyzetben igazán izgalmasnak tartok,
az az, ahogy...
Tudják, a sajtószabadság demokráciánk nélkülözhetetlen összetevője.
És az átszellemült vagy épp humoros rajzokból kitűnik,
hogy a művészek képesek megragadni az eseményeket
úgy, ahogy azt csak egy művész teheti;
kezében mindössze tussal és vízfestékkel,
hogy ily módon a kulturális párbeszéd részesévé váljon.
Mindez a kultúra középpontjába helyezi a művészeket,
vagyis pont oda, ahol szerintem lenniük kell.
Mert a jelen pillanatban leginkább egy jó karikatúrára van szükségünk.
Köszönöm.
(Taps)