Počašćen sam što sam ovdje,
i čast mi je pričati o ovoj temi
za koju smatram da je od iznimne važnosti.
Puno smo pričali o
zastrašujućem utjecaju koji plastika
ima na planet i životinje,
ali plastika također šteti i ljudima,
posebno siromašnim ljudima.
U proizvodnji plastike,
njenom korištenju i odlaganju,
oni koji koji najviše pate
su siromašni ljudi.
Ljudi su se jako uzrujali
kada se dogodilo izlijevanje nafte u Meksičkom zaljevu
i to s pravim razlogom.
Ljudi su mislili: "Oh, moj Bože.
Ovo je užasno, ova nafta -- iscurila je u vodu.
Uništit će
čitavi živi svijet.
Ljudi će patiti.
Ovo je užasna stvar,
ta nafta će naškoditi ljudima u Zaljevu."
Ono o čemu nisu razmišljali je:
što da je nafta došla sigurno do obale?
Što bi se dogodilo da je nafta došla tamo gdje inače ide?
Ne bi samo izgorjela u motorima
i doprinijela globalnom zagrijavanju,
nego postoji mjesto koje se zove "Dolina Raka",
a razlog zbog kojeg se naziva "Dolina Raka"
je zbog petrokemijske industrije
koja koristi naftu i pretvara je u plastiku
i u tom procesu, ubija ljude.
Ona skraćuje živote ljudi koji se nalaze ondje u Zaljevu.
Dakle nafta i petrokemikalije nisu samo problem tamo gdje su naftne mrlje;
one su problem i tamo gdje ih nema.
Često ne cijenimo
žrtvu koju siromašni ljudi plaćaju
kako bismo mi imali ove proizvode.
Druga stvar koju često ne cijenimo
jest da siromašni ljudi ne pate samo tijekom proizvodnje.
Oni također pate
tijekom uporabe proizvoda.
Oni koji imaju određeni iznos prihoda
imaju nešto što se zove izbor.
Razlog zbog kojeg želite raditi marljivo i imati posao
i ne biti siromašni i praznih džepova
je taj da biste imali izbora, ekonomskih izbora.
Mi smo zapravo dobili priliku da odlučimo
ne koristiti proizvode
koji sadrže opasnu, otrovnu plastiku.
Ostali ljudi koji su siromašni nemaju takve izbore.
Dakle ljudi s niskim primanjima često
kupuju proizvode
koji sadrže štetne kemikalije, a koriste ih i njihova djeca.
Ti ljudi zapravo stalno
unose u sebe prevelike količine
ove otrovne plastike.
I ljudi kažu, "Pa, trebali bi jednostavno kupiti drugi proizvod."
Ali, problem kad ste siromašni je taj da nemate izbora.
Često morate kupiti najjeftinije proizvode.
Najjeftiniji proizvodi su često najopasniji.
I kao da to nije dovoljno loše,
da nije samo proizvodnja plastike
ta zbog koje ljudi obolijevaju od raka u mjestima poput "Doline Raka"
i štete jadnoj djeci u trenutku korištenja,
u trenutku odlaganja,
još jednom, siromašni ljudi su ti
koji snose teret.
Često, mi mislimo da radimo dobru stvar.
Nalazite se u svom uredu,
i pijete svoju flaširanu vodu, ili što god se već nalazi unutra,
i mislite si, "Hej, baciti ću ovo u smeće.
Ne, biti ću pronicav.
Odložiti ću ovo u plavi koš za recikliranje."
Mislite si, "Stavio sam svoju (bocu) u plavi koš,"
i onda pogledate svojeg kolegu i kažete,
"Zašto, bleso?
bacio si svoju u obično smeće"
I to koristimo kao moralnu packu.
Osjećamo se tako dobro u svojoj koži.
Možda bih se ja tako osjećao.
Ne vi, ali ja se osjećam tako.
I tako imamo trenutak kada osjećamo da smo postupili moralno.
Ali da smo bili u mogućnosti pratiti tu malu bocu
na njenom putovanju,
bili bismo šokirani kada bismo otkrili da, prečesto,
ta boca bude ukrcana na brod,
prevezena skroz preko oceana
uz neki trošak,
i završi u nekoj zemlji u razvoju - često Kini.
Smatram da mi zamišljamo da će netko uzeti tu malu bocu
i reći: "Oh, mala boca.
Tako smo sretni što te vidimo, mala boco."
(Smijeh)
"Tako si dobro služila."
Mala boca ga je izmasirala,
dobio je medalju male boce.
I kaže, "Što bi htjela slijedeće uraditi?"
A mala boca odgovara: "Jednostavno ne znam."
Ali to se zapravo ne događa.
Ta boca
završi u spalionici.
Recikliranje plastike u mnogim zemljama u razvoju
znači spaljivanje plastike,
gorenje plastike,
koje otpušta nevjerojatno otrovne kemikalije
i još jednom, ubija ljude.
I tako siromašni ljudi
koji proizvode ove proizvode
u petrokemijskim centrima poput "Doline Raka",
jadni ljudi koji pretjerano konzumiraju te proizvode,
i onda se tim jadnim ljudima,
koji se nalaze na kraju reciklaže
životi skraćuju,
svima se jako šteti
ovom ovisnošću koju imamo
da koristimo stvari za jednokratnu upotrebu.
I sada mislite -- a znam da o tom razmišljate --
kažete: "To je uistinu strašno
za siromašne ljude,
Jednostavno je užasno,
tim siromašnim ljudima.
Nadam se da će netko učiniti nešto da im pomogne."
Ali ono što ne razumijemo je --
recimo, mi ovdje u Los Angelesu.
Radili smo jako marljivo na smanjenju smoga
koji se stvara u Los Angelesu.
Ali pogodite što?
Pošto se trenutno veoma mnogo prljave industrije nalazi u Aziji,
jer zakoni za zaštitu okoliša
ne štite ljude u Aziji,
gotovo svo povećanje čistog zraka
i smanjenje toksičnog zraka,
koje smo postigli ovdje u Kaliforniji
su poništena zbog zagađenog zraka koji dolazi iz Azije.
Dakle, svi se nalazimo na udaru. To utječe na sve nas.
Siromašni ljudi samo budu pogođeni prvi i najjače.
Ali prljava industrija, to spaljivanje toksina,
nedostatak ekoloških standarda u Aziji
zapravo zagađuje zrak u tolikoj mjeri
da on dolazi skroz preko oceana i uništava sve naše napore ovdje u Kaliforniji.
Vratili smo se nazad gdje smo bili 1970tih.
Mi se nalazimo na jednom planetu,
i moramo doći do korijena ovih problema.
Korijen ovog problema, prema meni,
je ideja odloživosti.
Vidite, ako razumijete vezu
između onoga što radimo
da trujemo i zagađujemo planet
i onoga što činimo siromašnoj populaciji,
došli ste do vrlo zabrinjavajućeg
ali i vrlo obećavajućeg uvida:
Kako bi zagadili planet,
morate zagaditi ljude.
Ali ako stvorite svijet gdje ne zagađujete ljude,
ne možete zagaditi ni planet.
I tako sada u trenutku
gdje se socijalna pravda pojavljuje kao ideja,
i ekologija kao ideja,
zapravo vidimo
da su one, na kraju dana, jedna ideja.
A to je da nemamo ništa što možemo odbaciti.
Nemamo sirovine koje se mogu odbaciti.
Nemamo bića koja se mogu odbaciti.
I također nemamo ljude koje možemo odbaciti.
Nemamo planet koji možemo jednostavno baciti,
nemamo djecu koju možemo jednostavno baciti -- to je sve dragocjeno.
I dok se vraćamo natrag prema tom temeljnom shvaćanju,
pojavljuju se nove prilike za akciju.
Biomimikrija
je znanost
koja je još uvijek u razvoju,
ali se pokazala kao jedna vrlo bitna ideja socijalne pravde.
Za vas koji se tek susrećete s ovim pojmom,
biomimikrija znači
poštivanje prava svih vrsta.
Demokracija, usput,
znači poštivanje prava svih ljudi -- a doći ćemo i do toga.
Ali biomimikrija znači poštivanje prava svih vrsta.
Ispada da smo mi vrlo pametna vrsta.
Imamo ovu veliku moždanu koru, ili kako već, jako smo ponosni na sebe.
Ako žarko želimo nešto napraviti,
ako poželimo; "Aha! Napraviti ću neku čvrstu tvar.
Shvaćam, morati ću nabaviti stroj za vakumiranje i peći,
iščupati neke stvari iz zemlje
i jako ih zagrijati, otrovati i zagaditi,
ali dobiti ću tu čvrstu stvar.
Kako li sam samo pametan",
i pogledate iza sebe, razaranje vas okružuje.
Ali pogodite što? Vi jeste pametni,
ali ne poput školjke.
Školjka je čvrsta.
Tu nema vakuuma. Tu nema velikih peći.
Tu nema otrova. Tu nema zagađenja.
Ispada da su druge vrste
već davno shvatile
kako napraviti mnoge stvari koje mi trebamo
pomoću bioloških procesa koje priroda koristi.
To je pogled u biomimikriju,
iz koje su naši znanstvenici konačno shvatili
da imamo jako puno toga za naučiti od ostalih vrsta.
Ne mislim da uzmemo miša,
i vršimo pokuse nad njim.
Ne mislim da promatramo na taj način -- mučenjem malenih životinja.
Trebamo ih poštovati, poštovati to što su postigli.
To se zove biomimikrija
i to nam otvara vrata
prema proizvodnji bez otpada,
proizvodnji bez zagađenja --
tako da bismo mogli zapravo uživati
visoku kvalitetu života, visoki standard življenja
bez da zagađujemo planet.
Ta ideja biomimikrije,
poštivanje prava svih vrsta,
zajedno s idejama
demokracije i socijalne pravde,
poštivanje prava i vrijednosti svih ljudi,
donijeti će nam drugačije društvo.
Imali bismo drugačiju ekonomiju.
Imali bismo zeleno društvo
na koje bi Dr. King bio ponosan.
To nam treba biti cilj.
A to ćemo uspjeti tako da prije svega prepoznamo
da ideja odbacivanja
ne šteti samo
vrstama o kojima smo pričali,
nego i našem društvu.
Tako smo ponosni što živimo ovdje u Kaliforniji.
Upravo smo imali glasanje, i svi si misle,
"Ne u našoj državi.
Ne znam što ove ostale države rade."
(Smijeh)
Jednostavno smo ponosni.
Da, i ja sam ponosan.
Ali Kalifornija,
iako smo vodeći po nekim ekološkim pitanjima,
mi smo također, nažalost, vodeći u svijetu
po nekim jako lošim stvarima.
Kalifornija ima jednu od najvećih stopa zatvorenika
među svih 50 država.
U ovom trenutku imamo moralni izazov.
Strastveni smo u vezi spašavanja
odbačenih materijala s odlagališta,
ali ponekad nismo tako strastveni
u vezi spašavanja živih bića, živih ljudi.
I rekao bih da živimo u zemlji koju čini--
5 posto svjetske populacije,
25 posto stakleničkih plinova,
ali i 25 posto svjetskih zatvorenika.
Svaka četvrta osoba u zatvorena bilo gdje u svijetu
se nalazi upravo ovdje u SAD-u.
I to podupire ovu ideju
da je odbacivanje nešto u što vjerujemo.
I još,
kao pokret
koji treba proširiti svoje djelovanje,
koji treba rasti,
koji treba dosegnuti izvan granica naše zone udobnosti,
jedan od izazova ovog projekta,
za rješavanje stvari poput plastike i pomaganje ekonomiji da se promijeni,
su ljudi koji na ovaj projekt gledaju sa sumnjom.
Pitaju se:
Kako ovi ljudi mogu biti tako strastveni?
Siromašna osoba, osoba s niskim primanjima, netko iz "Doline Raka",
neko iz Wattsa,
netko iz Harlema, netko iz Indijanskih rezervata,
možda si misle, s pravom,
"Kako ovi ljudi mogu biti tako strastveni
u tome da
ta plastična boca
ima drugu priliku u životu
ili aluminijska limenka ima drugu priliku,
a opet, kada moje dijete upadne u nevolje
i ode u zatvor,
ono ne dobije drugu priliku?"
Kako ovaj pokret može biti tako strastven
i tvrditi da nemamo stvari za bacanje, nemamo materijala za bacanje,
i istovremeno prihvatiti
živote koji se odbacuju i odbačene zajednice poput "Doline Raka?"
I tako dobivamo priliku
da budemo uistinu ponosni na ovaj pokret.
Kada pričamo o temama poput ove,
to nam daje dodatni poriv
da dođemo do drugih pokreta,
postanemo još aktivniji i rastemo,
i da konačno možemo izaći iz ove lude dileme u kojoj smo bili.
Većina vas su ljudi dobra, meka srca.
I kada ste bili mladi, brinuli ste se o cijelom svijetu,
i u nekom trenutku
netko vam je rekao da odaberete problem
da morate usmjeriti svoju ljubav prema jednom problemu.
Ne možete voljeti cijeli svijet --
morate raditi na drvećima,
ili morate raditi na imigraciji.
Morate smanjiti opseg na jedan problem.
I time su vam, zapravo, rekli,
"Hoćeš li zagrliti drvo,
ili ćeš zagrliti dijete? Izaberi.
"Hoćeš li zagrliti drvo,
ili ćeš zagrliti dijete? Izaberi.
No, kada počnete raditi na problemima poput plastike,
shvatite da je cijela stvar povezana,
i srećom, većina nas je blagoslovljena s dvjema rukama.
Možemo zagrliti oboje.
Velika vam hvala.
(Pljesak)