För två veckor sedan sökte jag på Twitter på ordet "nationalist".
Resultatet var överraskande
med ord som: "Korkade rasistdumskallar".
(Skratt)
"Vita arroganta idioter"
"Fascistoida nickedockor".
(Skratt)
"Orwellsk, Hitlerlik, hemsk".
Sen sökte jag på "globalist".
och då fick jag ord som: "socialistförrädare",
"Osmaklig masspropaganda",
"finansöverkucku",
"skoningslös nationalistråtta".
(Skratt)
Även i sociala medier är sådana ord elaka och vidriga.
Men de återspeglar kraften i en av de viktigaste frågorna
av idag:
Nationalism eller globalism - vilket är bästa vägen framåt?
Frågan berör allt vi bryr oss om:
vår kulturella identitet,
vår välfärd,
vårt politiska system -
allt - hur vår planet mår - allt.
På ena sidan har vi nationalismen.
Collins definierar det som: "att vara hängiven sitt land",
men också: "en lära som sätter nationella intressen
framför internationella hänsyn".
För nationalisterna bygger våra samhällen på en nationell grund:
vi delar ett land, en historia, en kultur och vi försvarar varandra.
I en stor och kaotisk värld
ser de nationalismen som den enda möjligheten att bevara social stabilitet.
Men upprörda globalister varnar:
självcentrerad nationalism kan lätt bli smutsig.
Det har vi sett under fascistregimer på 1900-talet:
blodiga krig, miljontals döda, massiv förödelse.
Och på andra sidan står globalismen.
Definitionen enligt Oxford Living Dictionary är:
"genomförande och planering av ekonomisk politik på global nivå."
Nationalisterna anser att globalismen snabbt nedmonterar
det som tog våra förfäder generationer att bygga upp.
Det är som att spotta på våra soldaters gravar;
det river itu vår nationella solidaritet
och öppnar upp för invasion av främmande makt.
Men globalisterna menar att vi måste förstärka den globala styrningen
för att kunna tackla överstatliga problem,
som spridning av kärnvapen,
den globala flyktingkrisen,
klimatkrisen och terrorismen.
Eller konsekvenserna av artificiell intelligens, AI.
Vi står vid ett vägskäl
och vi ska välja:
nationalism eller globalism?
Jag har bott på fyra kontinenter och alltid varit intresserad av frågan.
Men det tog en ny vändning när jag förstod
att vi nu ser den största nationalistiska väljarkåren i demokratier i väst
sedan andra världskriget.
Plötsligen är det inte längre ett teoretiskt resonemang.
Framgången för dessa politiska rörelser bygger på idéer
som kan medföra att jag förlorar mitt franska medborgarskap
för att jag är nordafrikan
eller att jag inte kan åka hem till USA
för att jag kommer från ett islamdominerat land.
Ni vet ju att om man bor i en demokrati
förväntar man sig skydd från myndigheterna
så länge man följer landets lagar.
Men med en ökad nationell populism,
och fast jag försöker vara en god medborgare,
måste jag anpassa mig till tanken att min regering kan skada mig
av anledningar jag inte rår över.
Det är väldigt obehagligt. Men det tvingade mig att tänka om
och tänka om på frågan och försöka tänka djupare.
Ju mer jag tänkte,
desto mer ifrågasatte jag frågan.
Varför måste vi välja mellan nationalism och globalism,
mellan att älska vårt land och bry oss om världen?
Det måste vi inte. Vi måste inte välja mellan familj och land
eller mellan religion och land.
Vi har redan flera identiteter och lever med det.
Varför skulle vi behöva välja mellan landet och världen?
Tänk om vi, istället för att acceptera detta absurda val,
började bekämpa detta farliga binära tankesätt?
Alla globalister i publiken -
jag vill fråga er:
När jag säger "nationalist", vad tänker ni på?
Något sådant?
Tro mig, jag kan också tänka så.
Men kom ihåg att för de flesta
känns nationalism mer så här.
Eller kanske så här.
Ni känner till den där känslan
när man råkar se någon udda olympisk sport på tv.
(Skratt)
- vänta -
och glimten av din nations färger på idrottarens kläder
gör dig alldeles exalterad.
Pulsen stiger, stressnivån stiger.
Du står upp framför tv:n och hejar passionerat på idrottaren.
Det är nationalism. Människor som är glada att vara tillsammans,
glada att de tillhör en stor nationell gemenskap.
Vad är fel med det?
Ni globalister, ni kanske tänker på nationalism
som någon artonhundratalstanke som bara ska bort.
Jag är ledsen att säga det, men fakta talar inte för er.
När World Values Survey frågade mer än 89 000 personer i sextio länder
om hur stolta de var över sitt land,
svarade 88,5 procent "mycket stolt" eller "ganska stolt".
88,5 procent.
Nationalismen kommer inte att försvinna snart.
Den är en stark känsla som enligt en annan studie
är en viktig förutsättning för individuell lycka.
Det är galet, men din lycka är starkare korrelerad till nationell samhörighet
än till faktorer man skulle anta, såsom inkomst
eller tillfredsställelse med jobbet eller med hälsan.
Så om nationalism gör människor glada,
varför skulle någon vilja ta det ifrån dem?
Kära globalister, kanske ni, liksom jag,
är anhängare av globalism av humanistiska skäl.
Och ni ser med glädje på vad den åstadkommit sedan 1945.
Trots allt har stora delar av världen levt i fred,
andelen extremt fattiga i världen minskar
och fler än två miljarder människor, främst i Asien,
har fått en kraftig höjning av sin levnadsstandard.
Men studier visar också globaliseringens baksida.
Och kvarglömda
är hundratals miljoner medelklassmänniskor i västvärlden
med dåliga löneförhöjningar i mer än tjugo år,
kanske trettio år enligt vissa studier.
Vi kan inte bortse från elefanten i rummet.
Vår gemensamma energi vore bättre använd
om vi ordnade upp den här aspekten av globaliseringen
istället för att slåss i en polariserad debatt mot nationalism.
Så nu, alla nationalister i publiken,
nu har jag några torra, ickebinära grejer till er.
(Skratt)
När jag säger "globalist", vad tänker ni på?
Oåtkomliga miljonärer?
(Skratt)
Eller kanske den hjärtlösa, giriga Wall Street-typen?
Eller kanske människor som jag, med brokig bakgrund,
och som bor i en kosmopolitisk storstad.
Ni kommer väl ihåg studien från World Values Survey som jag nämnde?
Den visade något annat spännande:
71 procent av världens befolkning instämde i påståendet:
"Jag är en världsmedborgare."
Vet ni vad det betyder?
De flesta av oss är samtidigt stolta över vårt land
och världsmedborgare.
Det blir ännu bättre.
De som enligt studien är världsmedborgare är i högre grad stolta över sitt land
än de som tog avstånd från uttrycket.
En gång för alla - att vara globalist betyder inte att man sviker sitt land.
Det betyder att man har tillräcklig social empati
och att den når även utanför landets gränser.
Jag vet att när jag rotar i mina egna nationalistiska känslor
så är ett av mina största orosmoment med en globaliserad värld
den nationella identiteten.
Hur ska vi bevara det som gör oss speciella,
som skiljer oss från andra, som håller oss samman?
När jag började tänka på det insåg jag något märkligt;
att en stor del av det vi kallar nationell identitet
faktiskt kommit in utifrån.
Tänk på bokstäverna som vi använder dagligen.
Jag vet inte om ni förstått
men det latinska alfabet vi använder
har sina rötter tusentals år tillbaka vid Nilens strand.
Det började med en ko
som återgavs med ett tecken, en elegant hieroglyf.
Den hieroglyfen översattes av en semit i Sinai
till bokstaven alef.
Alef reste med fenicierna och nådde Europas kust i Grekland
där alef blev alfa, ursprunget till vår bokstav A.
På så vis blev en egyptisk ko vår bokstav A.
(Skratt)
Samma sak hände med det egyptiska huset som blev bet, beta och B.
Och den egyptiska fisken som blev daleth, delta och D.
Våra grundläggande texter är fulla av egyptiska kor, hus och fiskar.
(Skratt)
Det finns så många exempel.
Titta på Storbritannien och dess monarki.
Drottning Elisabeth II?
Tyskt ursprung.
Mottot på Storbritanniens statsvapen?
Det är skrivet på franska, inte ett ord är på engelska.
Ta Frankrike och dess ikoniska Eiffeltorn.
Inspirationen?
USA .
Jag menar inte Las Vegas, jag menar artonhundratalets New York.
(Skratt)
Detta var den högsta byggnaden i New York kring 1850.
Påminner den er om något?
Man kan tänka på Kina som ett slutet land
skyddat bakom sin mur.
Men tänk ett varv till.
Kinas officiella ideologi?
Marxismen - från Tyskland.
En av Kinas största religioner?
Buddhismen, importerad från Indien.
Största sporten i Indien?
Cricket.
Jag älskar det här citatet från Ashis Nandy:
"Cricket är en indisk sport som britterna råkade upptäcka."
(Skratt)
Detta påminner oss om att mycket av det vi älskar med våra nationella traditioner
härrör från tidigare globaliseringsvågor.
Bortom enskilda symboler finns det nationella traditioner
som inte skulle ha existerat utan globalisering.
Det jag kommer att tänka på är är en världskänd nationell tradition:
det italienska köket.
Kära vänner. Om ni får chansen att besöka en autentisk italiensk restaurang
som bara serverar gamla romerska maträtter,
är mitt råd: gå inte dit.
(Skratt)
Ni skulle bli väldigt besvikna.
Ingen spaghetti, ingen pasta.
Det kom på sjuhundratalet från Sicilien
som var under arabiskt styre.
Ingen perfekt espresso, ingen krämig cappuccino.
Det kom från Etiopien via Jemen på sextonhundratalet.
Och så klart, ingen perfekt Pizza Napoletana.
Hur skulle den lagas utan tomater från kolonierna?
Nej, man skulle bli serverad gröt,
ost och lite grönsaker, troligen kål.
Och kanske, om man har tur, den tidens största delikatess,
mmm, perfekt tillagad hasselmus.
(Skratt)
Tack och lov var det ingen tvingande tradition som övervakades.
Nej, det var ett rörligt förlopp
som påverkades av upptäcktsresande, handlare och kreativa kockar.
På många sätt är globaliseringen en möjlighet
för våra traditioner att utmanas, omskapas, omtolkas,
för att locka till sig nya anhängare och hänga med i tiden.
Kom ihåg detta:
de flesta av oss nationalister är globalister
och de flesta av oss globalister är nationalister.
Mycket av det vi gillar i våra nationella traditioner
kommer från andra sidan nationsgränsen.
Och anledningen till att vi reser utanför vårt lands gränser
är att vi vill upptäcka dessa nationella traditioner.
Så frågan borde inte vara
ett val mellan att vara nationalist eller globalist.
Frågan är: Hur kan vi vara båda på ett bättre sätt?
Det är en komplex fråga i en komplex värld
som kräver kreativa lösningar.
Vad väntar ni på?
Tack.
(Applåder)