אני נרגשת מאד להיות כאן;
מרגש אותי מאד לדבר אליכם,
לתאר משהו ממה שאני יודעת, משהו ממה שלמדתי.
אבל אני גם מבולבלת מעט.
כי חשבתי שהרצאות TEDx, TED, TEDx נוער,
ניתנות ע"י אנשים עם דרך וחזון.
ולי אין עדיין מושג מה אני רוצה להיות כשאגדל.
אני דוחה את הצורך לבחור.
כשהייתי קטנה מאוד, אמרו לי שאני חכמה.
ולא סתם חכמה,
אלא שיש לי נטיות למדע ולמתמטיקה,
שלא כמו מישהו כמו אחי,
שנחשב מוכשר בדברים כמו לשון ואמנות.
אמרו לי, "גם בנות יכולות,"
וזה היה ביטוי שנועד לעודד אותי
להמשיך ללמוד מתמטיקה ולהיכנס למדעים המסובכים.
סיפרו לי על עבודתו של אבי בחיל האוויר,
שהוא קיווה תמיד להשיג רישיון טיס,
ושבהיותו ילד נהג לבנות רקטות.
סיפרו לי לפני השינה על שאנון לוסיד וסאלי רייד,
ואם רציתי להישאר ערה עד מאוחר כדי לצפות בשיגור מעבורת,
הורי הרשו לי.
לא פלא שרציתי להיות אסטרונאוטית.
כבר בגיל חמש
ידעתי לומר שאני רוצה תואר ראשון באקדמיה הצבאית של אנאנפוליס
להיות טייסת סילון
ולהגיש מועמדות לנאס"א.
כולם היו התגאו והתרשמו נורא מהילדה הקטנה הזאת
שחשבה היטב על חייה וחקרה את אפשרויותיה.
אבל בגיל 14, פתאום כבר לא היה לי איכפת מהלימודים.
הארץ שלנו היתה אז כבר שנתיים במלחמה חדשה,
וכשהתחלתי ללמוד יותר אודות הצבא,
הבנתי שאינני רוצה להיות חלק מהמערכת הזאת.
למרות שזה היה מסלול מקובל כדי להפוך לאסטרונאוטית,
גיליתי שאני לא רוצה ללכת לאנאפוליס,
אני לא רוצה להיות טייסת סילון,
אני לא רוצה להיות אסטרונאוטית.
הדבר הזה,
המטרה אליה כיוונו אותי הורי, מורי וידידי,
החלק הזה בזהותי,
נעלם לפתע.
איבדתי את ייעודי.
חשתי אכזבה עצומה,
כאילו כל מה שאעשה כל חיי,
ולא משנה כמה טוב אעשה זאת,
יעמוד תמיד בצילו של הכשלון המונומנטלי הזה,
הכישלון שאפילו עוד לא התחיל.
למזלי, המבוגרים לא טעו לגמרי.
אני עדיין סומכת על היתרון האבולוציוני מס' 1 של המין האנושי:
המוח.
המוח שלנו איננו הכי גדול בממלכת החי,
ממש לא.
אבל זאת קליפת המוח הקדמית,
והיא התפתחה מאוד יחסית לשאר המוח.
קליפת המוח הקדמית אחראית
לכל מה שמבדיל אותנו לדעתנו משאר בעלי-החיים.
היא אחראית לתפקוד ניהולי.
היא אחראית ליכולתנו להזדהות,
ליכולתנו לחשוב קדימה ולתכנן,
לחזות מה עתיד להתרחש.
היא אחראית לשליטה החברתית.
קליפות המוח הגדולות מאד שלנו הופכות אותנו למכונות לפתרון בעיות.
אנו מקבלי החלטות.
כשמציגים לנו רשימת ברירות,
אנו מסוגלים לא רק לבחור מהר וביעילות,
אלא גם לייצר ברירות חדשות
מעבר לאלה שנקבעו עבורנו.
חישבו על כל הבחירות שלכם כרגע,
בעודכם יושבים כאן, באולם.
אתם בוחרים שלא לקום ולרקוד.
אתם בוחרים להקשיב.
אתם בוחרים לא להרטיב במכנסיים,
(צחוק)
אני מקווה כך.
(צחוק)
את רוב הבחירות האלה
מוחכם בוחר מבלי שתיאלצו כלל להקדיש להן חשיבה מודעת.
אבל יש בחירות, כמו מה להיות כשתגדלו,
שהן עניין רציני בהרבה.
מאז שסגרתי את הדלת על עתידי כאסטרונאוטית,
רכשתי השכלה בכלכלה, מדעי המדינה,
מתמטיקה, נוירו-כלכלה ונוירוביולוגיה.
וזה אומר, בעקרון,
שכאשר הציגו לי רשימת תארים אפשריים בקולג',
פשוט סירבתי להחליט
וחיפשתי את תיבת הסימון "הכל".
(צחוק)
אבל אגלה לכם סוד קטן.
מסתבר שכלכלה, מדעי המוח ומדעי המדינה
חוקרים כולם בדיוק את אותו הדבר:
מדוע אנשים מקבלים החלטות מסוימות,
לפעמים, אפילו בניגוד לטובתם?
אנו רואים אנשים בעבודות שכר מינימום שמצביעים נגד העלאת שכר המינימום.
אנו רואים הורים שמסרבים לחסן את ילדיהם הבריאים
למרות שזו פגיעה אבולוציונית
ברמה של הפרט וגם של החברה.
אנו רואים צעירים שהופצצו במידע נגד עישון
כל חייהם,
שמודעים לסכנות הקשורות בעישון,
ושבכל זאת מתחילים לעשן.
וכחברה, אנו כה מבולבלים מדוע אנשים מתנהגים ככה
עד כי אנו נעזרים במדע ובמדעי החברה,
ובהרצאות TED ובכדורי בדולח ובמתמטיקה
כדי להבין מדוע.
מדוע אנשים עושים דברים כאלה?
וכולם מתנהגים כך.
איש איננו מחוסן מפני כשלים במה שהכלכלנים מכנים "רציונליות".
לכולנו יש דברים שיכולים להראות לנו בחירות בעלות הטיה חזויה.
אתן לכם דוגמה.
הבה נשחק משחק.
אטיל מטבע - זה איננו מטבע מזויף.
אם ההטלה הראשונה תצא "עץ", תקבלו שני דולר.
אני מטילה אותו שוב;
אם גם ההטלה השניה תצא "עץ", תקבלו ארבעה דולרים.
בפעם השלישית - שמונה דולרים.
ברביעית - 16 וכו', עד שהמטבע ייפול על "פלי".
ואז אשלם לכם.
אז אם המטבע נופל על "עץ" חמש פעמים רצופות לפני "פלי",
תקבלו 32 דולר.
אם זה יוצא "עץ" 20 פעמים רצופות,
תקבלו יותר ממיליון דולר.
שאלו את עצמכם
כמה תהיו מוכנים לשלם כדי להשתתף במשחק הזה?
אם אתם כמו הרוב,
תהיו מוכנים לשלם פחות מ-25 דולר.
אבל אם תשחקו במשחק הזה בלי הגבלת זמן,
יש לצפות שתרוויחו כמות כסף אינסופית,
ולא משנה כמה תפסידו בזמן המשחק.
למשחק הזה יש ערך צפוי אינסופי,
אבל כולם מציבים גבול, בד"כ מספר נמוך למדי,
שמעבר לו לא יהיו מוכנים לשלם יותר.
הנה עוד משחק.
זה כמו בדיקת עיניים.
אראה לכם את פריט א' או ב' ואתם תגידו מה עדיף.
אז פריט א': אני נותנת לכם מיליון דולר,
פשוט ככה.
אתם הולכים הביתה עם מיליון עגול. נפלא.
או ב',
אתם יכולים להמר.
יש סיכוי של 89% לזכות במיליון דולר,
סיכוי של 1% לא לזכות בכלום - אתם יוצאים בידיים ריקות,
ו-10% סיכוי לזכות בחמישה מיליון דולר.
במה תבחרו?
אם אתם כמו הרוב, תבחרו באפשרות א'.
שום סיכון, שום הימור,
אתם פשוט יוצאים עם מיליון עגול.
הנה ברירה שניה, בין ג':
יש לכם 89% לזכות באפס דולרים,
11% לזכות במיליון,
לבין אפשרות ד', 90% סיכוי לזכות באפס דולרים
ו-10% סיכוי לזכות בחמישה מיליונים.
הפעם, אם אתם כמו הרוב,
תבחרו בד' ותקוו לזכות בחמישה מיליונים.
אבל אם נעשה חישוב מהיר,
נגלה ששתי האפשרויות הראשונות הן שוות ערך.
כשמציגים זאת בדרך אחת,
תבחרו ב-א',
וכשמציגים זאת בדרך השניה,
תבחרו ב-ד'.
רק על פי כמות המידע שמוצגת לכם
אני יכולה לגרום לכם לבחור בדלת מס' 1 או במס' 2.
והמוזר הוא שעם כל החלטה אחרת שתקבלו
תרגישו שהיא מוטעית מאוד.
מסתבר שאינטואיציה ורציונליות כלכלית
לא תמיד עולות בקנה אחד.
אלה רק שתי דוגמאות מהכלכלה להטיות בקבלת החלטות.
מתברר שקיימים המון גורמים
שיכולים להטות את בחירותינו בצורה ניתנת לחיזוי.
הדוגמה הראשונה
המחישה שיקול לא נכון של הסתברויות קטנות.
יש סיכוי של פחות מ-3%
שתזכו ב-32 דולר לפחות במשחק הטלת מטבע,
ועקב כך, אנו מתקשים לקחת בכלל בחשבון
את הסיכוי לזכות במיליון.
אותה ההטייה נראית אצל אנשים שלא מחסנים את ילדיהם.
אם לילד הלא-מחוסן שלכם יש סיכוי של 5% בלבד לחלות,
קשה מאד לקחת בחשבון
את ההשלכות האפשריות במקרה שלא יחוסן,
שאחת מהן עלולה להיות קיפוח חיי הילד.
הדוגמה השניה מראה אפקט ניסוח.
זה משפיע על הכל, מבחירת דגני הבוקר בחנות
ועד הדיווח על השיפוט של רגשותינו.
למשל, סביר בהרבה שתדווחו שאתם מאושרים
אם אשאל, "האם את/ה מאושר/ת?"
מאשר אם אשאל, "האם את/ה אומלל/ה?"
הטיות אחרות כוללות סלידה מפני אי-ודאות
וקבלת החלטות במטרה להימנע מכך.
יש מצב שנחמיץ כמה הזדמנויות מעולות
בנסיון להימנע מגורמים לא-ידועים.
אנו מוטים גם ע"י מספר האפשרויות שמוצגות לפנינו.
קשת גדולה של ברירות, מסתבר, אינה תמיד עדיפה.
זה עלול להקשות יותר על קבלת ההחלטה
ולהשפיע על רמות האושר והחרדה גם יחד.
אז איך ההטיות הללו משפיעות על החלטות חשובות
כמו מה להיות כשנגדל?
נעשה שיתוף זריז של הקהל.
ירימו יד מי שאי-פעם נאמר להם
שהם יוכלו להיות מה שרק ירצו כשיגדלו.
כן? אפשר להוריד ידיים.
זו הרגשה טובה, לשמוע שתוכלו להיות כל מה שתרצו.
ההרגשה היא שתוכלו לחיות את חייכם
לפי הכללים שלכם, הרצונות שלכם, המטרות שלכם.
להיות האדם שתרצו להיות:
גאה, מצליח, מאושר.
זה מעורר בכם הרגשה של שליטה על חייכם,
תחושה של חירות.
החיים הם שדה פתוח,
ואתם יכולים ללכת לאן שתרצו.
אבל לרשות בני האדם לא עומד זמן אינסופי.
אולי הכל פתוח לפניכם,
אבל סביר שלא תוכלו לעשות את כל מה שתרצו.
הצורך לבחור בין ברירות כה רבות
עלול להשרות חרדה ולהחריב את האושר.
כבני-אדם, אנו שונאים למחוק אפשרויות,
אפילו אם ברור לנו שמדובר בדרך שאינה רצויה לנו.
אנו מרגישים שאנו מחמיצים משהו
בעצם זה שאנו מוותרים על אותה אפשרות.
ירימו יד מי שאי-פעם נאמר להם
משהו בדומה לאחת האמירות שאומר מיד.
הרימו יד והשאירו אותה מורמת, בסדר?
"אם תתאמץ, תהיה ממש מעולה באיקס"
כל אחד ומה ש"איקס" אומר לו.
"אם תקדיש לכך את חייך,
"תוכל לתרום לריפוי הסרטן",
או לבצע מעלל קשה אבל ספציפי מאוד.
"אם תשתדלי מאד,
"תזכי בפרס נובל, במדליית זהב אולימפית או באוסקר."
ומה דעתכם על זה:
"תהיי אסטרונאוטית מצוינת."
(צחוק)
אפשר להוריד ידיים.
האמירות האלה שונות מאוד מהאמירה הראשונה.
אבל כולן נועדו לתת מוטיבציה והשראה.
האמירה הראשונה נוטעת תחושה של חירות ועצמאות.
השניה מרמזת על אחריות לדרך שהותווה עבורכם.
אם האיש הזה צודק,
ואני אוכל לתרום לריפוי הסרטן אם רק אקדיש לכך את כל חיי,
האם זה רע אם ארצה להיות צ'לנית מקצועית?
אם אכן אוכל לזכות בפרס נובל,
האם אני מקפחת את העולם בכך שאתמקד בציור?
אם אוכל להיות מריל סטריפ הבאה,
האם לא בסדר מצידי אם ברצוני לתכנת בחברת-הזנק?
אם אומרים לנו שנוכל להיות כל מה שנרצה להיות,
נקבל את החלטותינו
תחת הלחץ והחרדה שמתלווים לכך.
כשמישהו אחר מתווה לנו את דרכנו,
איננו צריכים לדאוג בקשר לסגירת דלתות,
אבל אנו מאבדים תחושה של אוטונומיות.
ואם נבחר נתיב שונה מזה שהותווה עבורנו,
נרגיש שאנו מאכזבים מישהו או מתנהגים לא יפה.
הלחץ שמתלווה לאמירה שתוכלו להיות מעולים במשהו,
שיש לכם פוטנציאל לזכות בפרס נובל,
להציל את דובי הקוטב או להיות אסטרונאוטית,
עלול בעצם למנוע מכם
לעשות משהו שאתם באמת רוצים לעשות.
כמעט כל אדם חכם, מוכשר וחרוץ שאני מכירה,
חש מתישהו בחייו את הלחץ הזה.
גם אם איננו יודע מה בדיוק ירצה להיות כשיגדל,
זה שאומרים לו שהוא יהיה מעולה במשהו
גורם לו להרגיש אחראי להשגת המטרה הזאת.
זאת אחריות שמוטלת עליו,
לעתים קרובות בתום-לב ע"י הורים, מורים או ידידים,
ואם הוא מפנים אותה, היא עלולה להיות הרסנית
ולשמש חומר בעירה לזעם או תרעומת.
החרדה האפשרית שנלווית למבחר ברירות גדול
לא נראית גרועה כשהיא באה עם החירות לבחור את דרכך.
אין לי התשובות
בשאלה איך להחליט מה לעשות עם החיים שלנו,
אילו דלתות לסגור ואילו הזדמנויות לנצל.
אבל עוזר להכיר בכך שיש לכם ברירות,
שאיש פרט לכם איננו מתווה את דרככם.
אבל למקרה שהחרדה תתחיל להיות משתקת,
חישבו על זה:
לא משנה מה תבחרו לעשות עם החיים שלכם -
וזה כולל הכל וגם לא כלום -
אתם עדיין חשובים,
אתם עדיין ראויים לאהבה,
ועדיין יהיו אנשים שיאהבו אתכם.
להיות חכם או מוכשר, זו זכות-יתר.
זה מאפשר לכם לעשות משהו, אולי כמה דברים,
טוב, מהר או בקלות יותר מהאדם הממוצע.
אבל חוכמה או כשרון אינם אחריות.
אינכם מחויבים להציל איש;
אינכם מוכרחים לתקן משהו;
אין לכם אחריות ליצור.
לכם, כמו לכל אחד ואחת בעולם, יש תפקיד אחד ויחיד:
לאהוב.
לאהוב את עצמכם,
לעשות באמת כמיטב יכולתכם לאהוב אחרים,
ולא משנה מה תעשו בחייכם,
עשו זאת למען אהבה.
אם תקפידו על כך, לא תטעו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)