Lucrez de peste 40 de ani ca asistent social
și psiholog de dezvoltare.
A fost ceva natural pentru mine să am o profesie prin care pot ajuta oamenii.
Părinții m-au învățat să îi ajut pe cei din jurul meu.
Așadar mi-am devotat cariera
familiilor aflate în circumstanțe nefavorabile:
familii sărace, cu probleme mintale,
familii de imigranți sau refugiați.
Și în toți acești ani am lucrat cu speranță și optimism.
În ultimii cinci ani,
speranța și optimismul meu au fost puse la încercare.
Am fost profund dezamăgit de modul în care guvernul american
tratează familiile care ajung la granița de sud,
solicitând azil.
Părinți disperați cu copii din El Salvador, Guatemala și Honduras,
care vor doar să își aducă copiii în locuri sigure și stabile.
Ei fug de unele dintre cele mai rele forme de violență.
Au fost atacați de bande, bătuți, violați,
obligați sa mărturisească fapte necomise de ei, amenințați.
S-au confruntat cu moartea.
Și nu pot apela la poliție, pentru că poliția este complice,
coruptă, ineficientă.
Și apoi ajung la granița noastră,
și noi îi trimitem în centre de detenție,
în închisori, ca și când ar fi infractori.
În 2014 am întâlnit primii copii din centrele de detenție.
Și am plâns.
Am stat în mașină după și am plâns.
Văzusem una dintre cele mai mari suferințe,
fiind în contradicție cu tot ce am crezut despre țara mea,
despre domnia legii,
și cu tot ce m-au învățat părinții mei.
Modul în care Statele Unite s-a comportat cu imigranții
care au căutat azil în țara noastră
în ultimii cinci ani
este greșit, pur și simplu greșit.
În seara aceasta, vreau să vă spun că toți copiii din centrele de detenție
sunt traumatizați.
Și noi suntem cei care îi traumatizăm.
Noi, cei din America,
de fapt, noi cei care ne aflăm azi aici,
poate nu suntem neapărat de acord în ceea ce privește procesul de imigrare.
Putem avea viziuni diferite asupra modului în care îi putem ajuta
pe cei care vor să vină în țara noastră.
Pentru mine nu contează dacă ești democrat sau republican,
liberal sau conservator.
E vreau granițe sigure.
Vreau și să ținem persoanele periculoase departe.
Vreau securitate națională.
Și cu siguranță fiecare avem păreri diferite despre aceste subiecte.
Dar cred că toți suntem de acord
că America nu ar trebui să facă rău nimănui.
Guvernul, statul nu ar trebui să facă rău copiilor.
Ar trebui să îi protejeze,
indiferent de cine sunt acești copii:
copiii tăi, nepoții mei
și copiii unor familii care caută un cămin.
V-aș putea spune poveste după poveste despre copii
care au cunoscut cele mai rele tipuri de violență din lume
și acum sunt în detenție.
Dar în ultimii cinci ani, povestea a doi băieți a rămas cu mine.
Unul dintre ei se numea Danny.
Danny avea șapte ani și jumătate când l-am întâlnit în centrul de detenție
din Kansas, Texas, în 2014.
Se afla acolo cu mama și fratele lui,
și fugiseră din Honduras.
Danny e tipul de copil de care te îndrăgostești din prima.
Este amuzant, inocent,
captivant și foarte expresiv.
El desenează pentru mine,
și unul dintre desenele pe care mi le-a dăruit a fost cu Revos Locos.
Revos Locos era numele pe care l-au dat bandelor
din orașul lui.
I-am spus lui Danny:
„Danny, de ce sunt ei băieți răi?”
Dany m-a privit cu mirare.
De fapt privirea lui spunea mai mult:
„Tu chiar nu știi sau ești doar prost?”
(Râsete)
S-a apropiat și mi-a șoptit:
„Nu vezi?
Fumează țigări.”
(Râsete)
„Și beau bere.”
Danny învățase cu siguranță despre păcatele băuturii și ale fumatului.
Apoi mi-a spus: „Și au arme.”
În una dintre imagini,
unele persoane împușcă pasări și oameni.
Danny mi-a povestit despre ziua în care unchiul lui fusese omorât de acești
Revos Locos și cum fugise la ferma unchiului său,
doar că să îi vadă trupul mort,
și fața desfigurată de gloanțe.
Danny mi-a spus că i-a văzut dinții ieșind pe partea din spate a craniului.
Avea doar șase ani.
La ceva timp după,
unul dintre acești Revos Locos l-a bătut foarte rău pe micul Danny,
și în acel moment părinții lui au spus:
„Trebuie să plecăm că altfel ne vor omorî.”
Așa că au plecat.
Dar tatăl lui Danny avea un picior amputat
și a știut că nu va putea merge.
Așa că i-a spus soției lui:
„Du-te fără mine. Ia-i pe băieții noștri.
Salvează-i pe ei.”
Așadar mama a plecat cu băieții.
Danny a spus că și-a luat rămas bun de la tatăl lui
și l-a privit de câteva ori înainte să se despartă definitiv.
În detenție, nu a mai auzit nimic de la el.
Și este foarte posibil ca tatăl lui să fi fost omorât de Revos Locos,
pentru că încercase să fugă.
Nu îl pot uita pe Danny.
Celalalt băiat e Fernando.
Fernando se afla în același centru de detenție,
și era cam de aceeași vârstă ca Danny.
Fernando mi-a povestit despre cele 24 h în care a stat la izolare cu mama sa
în centrul de detenție,
fiind închiși acolo pentru că mama lui a condus o grevă a foamei
susținută de mamele din centrul de detenție.
Acum nu mai putea rezista presiunii puse de gardieni,
care o amenințau și erau foarte violenți cu ea și cu Fernando.
În timp ce vorbeam cu Fernando în biroul meu,
mama lui dă buzna înăuntru,
și spune: „Te aud! Te ascultă.”
A căzut în genunchi
și a început să se uite sub masă, căutând ceva sub toate scaunele.
A verificat prizele,
colțurile camerei,
podeaua, colțurile tavanului,
lampa, gura de ventilație, căutând microfoane și camere ascunse.
Mă uitam la Fernando în timp ce o privea pe mama lui alergând prin cameră
în acea stare paranoică.
M-am uitat în ochii lui și am văzut teroare pură.
Până la urmă, cine va avea grijă de el dacă ea nu mai putea?
Erau doar ei doi. Se aveau doar unul pe celălalt.
V-aș putea spune poveste după poveste,
dar nu l-am uitat pe Fernanado.
Și știu câte ceva despre ce efecte au o astfel de traumă,
stres și adversitate asupra unui copil.
Voi fi foarte obiectiv pentru un moment
și voi fi exact ca un profesor.
Din cauza stresului intens și de lungă durată,
a traumei, greutăților, adversității, condițiilor potrivnice,
creierul aflat în curs de dezvoltare este afectat,
simplu.
Rețelele și arhitectura lui
sunt deteriorate.
Modul natural al copilului de a răspunde la stres este afectat.
Factorii de protecție devin mai slabi.
Regiunile creierului asociate gândirii,
abilitaților intelectuale,
judecății, încrederii, auto-reglementării, interacțiunii sociale,
toate devin mai slabe, uneori pentru totdeauna.
Astfel îi este afectat și viitorul.
Știm și că din cauza stresului, sistemul imunitar al copilului este supresat,
făcându-l astfel mult mai susceptibil la infecții.
Boli cronice precum diabetul, astmul, bolile cardiovasculare
vor apărea când copilul va deveni adult și cel mai probabil le va scurta viața.
Bolile mintale se afla în strânsă legătură cu sănătatea trupului.
Am văzut copii în centrele de detenție
care au coșmaruri recurente,
terori de noapte,
depresie și anxietate,
reacții disociative,
lipsă de speranță, gânduri suicidare
și stres posttraumatic.
Și comportamentul lor se înrăutățește.
De exemplu, băiatul de 11 ani
care a început să urineze în pat după ani în care nu o mai făcuse.
Și fetița de opt ani care ceda presiunii
și insista ca mama ei să o alăpteze.
Acestea sunt efectele detenției asupra copiilor.
Acum, v-ați putea întreba:
Ce putem face?
Ce ar trebui să facă guvernul?
Ei bine, eu sunt doar un profesionist în domeniul sănătății
și tot ce știu este despre sănătatea și dezvoltarea copiilor.
Dar am câteva idei.
În primul rând, ar trebui să ne schimbăm modalitățile de a acționa.
Ar trebui să înlocuim frica și ostilitatea
cu siguranța și compasiunea.
Ar trebui să demolăm zidurile închisorii,
sârma ghimpată, să aruncăm cuștile.
În loc de închisori,
ar trebui să creăm centre specializate,
comunități asemenea campusurilor,
unde copiii și familiile lor ar putea locui.
Am putea recondiționa moteluri vechi, cazarme militare vechi,
astfel încât membrii unei familii să poată locui împreună
în siguranță și normalitate
unde copiii pot fi liberi.
În aceste centre,
pediatrii, doctorii de familie,
dentiștii și asistentele medicale
ar controla, examina,
trata și imuniza copii,
creându-le o istorie medicală care va putea fi folosită de următorii doctori.
Asistenții sociali ar trebui să efectueze evaluări ale sănătății mintale
și să ofere tratamente celor care au nevoie.
Asistenții sociali ar trebui să facă legătura dintre familii
și serviciile de care vor avea nevoie oriunde vor merge.
Și profesorii ar trebui să învețe și să testeze copiii
și să le documenteze procesul de învățare,
ca următorii lor profesori
să le poată continua educația.
Putem face mult mai multe în aceste centre de procesare.
Mult mai multe.
Și probabil vă gândiți
că visez cu ochii deschiși.
Nu vă pot învinui.
Pot să vă spun însă că taberele de refugiați din toată lumea au familii
ca cele din centrele noastre de detenție,
și în unele tabere de refugiați se procedează corect,
mult mai bine decât la noi.
Națiunile Unite au scris rapoarte descriind tabere de refugiați
care protejează sănătatea și dezvoltarea copiilor.
Copiii și părinții locuiesc în unități familiale
și grupuri de familii sunt cazate împreună.
Părinților li se oferă permise de muncă că să poată câștiga bani,
li se oferă vouchere de mâncare pe care le pot folosi la magazinele locale.
Mamele gătesc împreună mese sănătoase pentru copiii lor
și copiii se duc în fiecare zi la școală.
După școală, se duc acasă și se plimbă cu bicicletele,
stau cu prietenii, își fac temele și explorează lumea...
lucruri esențiale pentru dezvoltarea unui copil.
Am putea face lucrurile bine. Avem resursele necesare.
De ce mai avem nevoie este dorința și insistența americanilor
de a trata copiii într-un mod uman.
Știți, nu îi pot uita pe Danny și Fernando.
Mă întreb unde sunt astăzi
și mă rog să fie sănătoși și fericiți.
Ei sunt doar doi dintre mulții copii
pe care i-am întâlnit dintre miile care au stat în detenție.
Poate sunt întristat
de ceea ce li se întâmplă,
dar sunt și inspirat.
Poate plâng,
dar le admir puterea acestor copii.
Mă ajută să îmi păstrez speranța și optimismul în meseria pe care o fac.
Așadar, chiar dacă avem păreri diferite legate de imigrare,
ar trebui să tratăm toți copiii cu demnitate și respect.
Ar trebui să fim corecți cu ei.
Dacă facem acest lucru,
putem pregăti copiii care rămân în Statele Unite
să devină productivi și să se implice în societate.
Și cei care se vor întoarce în țările lor, în mod voluntar sau nu,
vor fi pregătiți să devină profesori, comercianți, conducători
în țările lor.
Și sper că toți acești copii și părinți
vor împărtăși lumii cât de bună e țara noastră
și valorile noastre.
Dar trebuie să procedăm corect.
Deci, putem accepta că avem păreri diferite despre imigrare,
dar sper că toți suntem de acord cu următorul lucru:
niciunul dintre noi nu ar vrea să își amintească de aceste momente,
în care am știut că am traumatizat pe viață copii,
și să știm că nu am făcut nimic.
Aceasta ar fi cea mai mare tragedie.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)