Просечни двадесетогодишњак зна између 27 000 и 52 000 различитих речи.
До 60. године, тај број у просеку износи између 35 000 и 56 000.
Изговорене наглас, већина тих речи траје краће од секунде.
Тако, при свакој речи, мозак мора да донесе брзу одлуку:
која од на хиљаду опција одговара сигналу?
Око 98 одсто времена, мозак изабере тачну реч.
Али како?
Разумевање говора је другачије од разумевања прочитаног,
али је слично разумевању знаковног језика -
иако је препознавање изговорене речи проучавано више од знаковног језика.
Кључ наше способности да разумемо говор
је у улози мозга као паралелног процесора,
што значи да може да обавља више ствари истовремено.
Већина теорија претпоставља да је свака реч коју знамо
представљена одвојеном процесном јединицом која има само један посао:
да одреди вероватноћу примљеног говора који се поклапа са том речи.
У контексту мозга, јединица за процесуирање која представља реч
вероватно има шаблон окидајуће активности кроз групу неурона
у кортексу мозга.
Када чујемо почетак речи,
неколико хиљада таквих јединица могу се покренути
јер само са почетком речи,
постоје многa могућа поклапања.
Онда, са наставком речи, све више и више јединица региструју
да неки кључни део информације недостаје и губе активност.
Пре него што се реч заврши,
само један окидајући шаблон остаје активан који одговара једној речи.
То се зове "тачка препознавања."
У процесу брушења једне речи
активне јединице потискују активност других,
чувајући тиме вредне милисекунде.
Већина људи може да разуме до око осам слогова по секунди.
Ипак, циљ није само да се препозна реч,
већ и да се приступи њеном ускладиштеном значењу.
Мозак истовремено приступа многим могућим значењима,
пре него што је реч у потпуности идентификована.
Знамо то из студија које показују да чак и ако чујете фрагмент речи -
као "кап"-
слушаoци ће почети да регисрују вишеструка могућа значења,
као капетан или капитал пре него што се појави потпуна реч.
Ово сугерише да сваки пут када чујемо реч
постоји кратка експлозија значења у нашим умовима
и док стигне до тачке препознавања мозак се одлучио за једну интерпретацију.
Процес препознавања се брже креће
са реченицом која нам даје контекст него са насумичним низом речи.
Контекст исто помаже да нас усмери ка намењеном значењу речи
са вишеструким интерпретацијама, као "батина" или "носач"
или у случају хомонима као "лук" или "лŷк".
За вишејезичне особе, језик који слушају је други знак
коришћен за елиминацију потенцијалних речи које се не слажу са контекстом језика.
Но, шта је са додавањем сасвим нових речи у тај систем?
Чак и као одрасли, ми можемо наићи на нову реч сваких пар дана.
Али ако је свака реч представљена као фино издефинисани шаблон активности
дистрибуиран преко више неурона,
како да спречимо да нове речи потисну старе?
Мислимо да би избегли овај проблем,
нове речи су иницјално складиштене у делу мозга названом хипокампус,
далеко од главног складишта речи у кортексу,
тако да они не деле неуроне са другим речима.
Онда, током вишеструких ноћи сна,
нове се речи постепено пребацују и укрштају са старима.
Истраживачи мисле да тај постепен процес аквизиције
помаже да се избегне ремећење постојећих речи.
Тако да у току дана,
несвесна активност генерише експлозије значења док ћаскамо.
У току ноћи, ми одмарамо, али наши умови су заузети интегрисањем новог знања
у мрежу речи.
Када се пробудимо, тај процес нам обезбеђује спремност
за трајно променљивим светом језика.