Prosječni dvadesetogodišnjak zna između 27 000 i 52 000 različitih riječi.
Do šezdesete godine taj broj prosječno iznosi između 35 000 i 56 000.
Kada se izgovore, većina ovih riječi traje kraće od jedne sekunde.
Tako sa svakom riječju mozak mora brzo donijeti odluku:
koja od ovih hiljadu opcija odgovara signalu?
U 98 posto slučajeva mozak izabere tačnu riječ.
Ali kako?
Razumijevanje govora je drugačije od razumijevanja čitanja,
ali je slično razumijevanju znakovnog jezika -
mada se raspoznavanje izgovorene riječi proučavalo više nego znakovni jezik.
Ključ naše sposobnosti da razumijemo govor
je uloga mozga kao paralelnog procesora,
što znači da može raditi više različitih stvari istovremeno.
Većina teorija podrazumijeva da je svaka riječ koju znamo
predstavljena zasebnom procesnom jedinicom koja ima samo jedan zadatak:
procijeniti vjerovatnoću da izgovoreno odgovara toj određenoj riječi.
U kontekstu mozga, procesna jedinica koja predstavlja riječ
je vjerovatno obrazac aktivnosti okidanja u skupini neurona
u korteksu mozga.
Kada čujemo početak riječi,
nekoliko hiljada takvih jedinica mogu postati aktivne,
jer kad gledamo samo početak riječi,
ima mnogo mogućih podudaranja.
Onda, kako se riječ nastavlja sve više i više jedinica registruje
da neki ključni dio informacije nedostaje i gubi aktivnost.
Vjerovatno, mnogo prije kraja riječi,
samo jedan obrazac okidanja ostaje aktivan, koji odgovara jednoj riječi.
Ovo se zove "tačka prepoznavanja".
U procesu usavršavanja jedne riječi,
aktivne jedinice suzbijaju aktivnost drugih
štedeći vrijedne milisekunde.
Većina ljudi može razumijeti do oko 8 slogova u sekundi.
Ipak, nije cilj samo prepoznati riječ,
nego i pristupiti njenom pohranjenom značenju.
Mozak istovremeno pristupa mnogim mogućim značenjima
prije nego što se riječ u potpunosti ne identifikuje.
Ovo znamo iz istraživanja koja pokazuju da čak i nakon što čuju samo dio riječi -
kao što je "kap" -
slušaoci će početi registrovati višestruka moguća značenja,
kao što su kapetan ili kapital, prije nego što se cijela riječ pojavi.
Ovo ukazuje na to da se svaki put kada čujemo neku riječ
u našem umu dešava kratka eksplozija značenja
i do tačke prepoznavanja mozak se odluči za jednu interpretaciju.
Proces prepoznavanja se kreće brže
kada je u pitanju rečenica koja nam daje kontekst, nego u nasumičnom nizu riječi.
Kontekst nam takođe pomaže da se usmjerimo prema namijenjenom značenju riječi
koje se mogu različito interpretirati, kao što su "pas" ili "skup",
ili u slučaju homofona poput "no" ili "know" (eng).
Za multilingviste, jezik koji slušaju je još jedan nagovještaj
koji pomaže da se eliminišu one riječi koje ne odgovaraju kontekstu jezika.
A šta je sa dodavanjem potpuno novih riječi ovom sistemu?
Čak i kao odrasli možemo svako malo naići na neku novu riječ.
Ali ako se svaka riječ predstavi kao fino uštiman uzorak aktivnosti
raspoređen preko mnoštva neurona,
kako da spriječimo nove riječi da ne zamijene one stare?
Mislimo da se, da bi se izbjegao ovaj problem,
nove riječi inicijalno pohranjuju u dijelu mozga koji se zove hipokampus,
dovoljno daleko od glavnog skladišta riječi u korteksu,
kako ne bi dijelile neurone sa ostalim riječima.
Onda, nakon više prespavanih noći,
nove se riječi postepeno prenose i prepliću sa starima.
Istraživači smatraju da ovaj postepeni proces usvajanja
pomaže da se izbjegne ometanje postojećih riječi.
Tako tokom dana,
nesvjesna aktivnost stvara eksplozije značenja dok ćaskamo.
Noću se odmaramo, ali naš mozak vrijedno radi na integraciji novog znanja
u mrežu riječi.
Kada se probudimo ovaj proces osigurava da budemo spremni
za svijet jezika koji se stalno mijenja.