Albert Camus je odrastao okružen nasiljem.
Njegova domovina Alžir bila je okaljana sukobom između domaćih Alžiraca
i kolonizirajućih francuskih Europljana.
Izgubio je oca u Prvom svjetskom ratu
te je smatran nepodobnim za sudjelovanje u Drugom.
Boreći se s tuberkulozom u Francuskoj i suočavajući se s ratnom pustoši
u ulozi novinara otpora, Camus je postao malodušan.
Nije mogao dokučiti nikakav smisao u ovom beskrajnom krvoproliću i patnji.
Pitao je: ako je svijet besmislen,
imaju li naši pojedinačni životi i dalje ikakvu vrijednost?
Mnogi su Camusovi suvremenici istraživali slična pitanja
pod barjakom nove filozofije zvane egzistencijalizam.
Egzistencijalisti su vjerovali da su ljudi rođeni kao prazne ploče,
odgovorni za stvaranje smisla svojih vlastitih života u kaotičnom svijetu.
No Camus je odbio tu vrstu razmišljanja.
On je tvrdio da su svi ljudi rođeni sa zajedničkom ljudskom prirodom
koja ih veže prema zajedničkim ciljevima.
Jedan takav cilj bio je tražiti smisao unatoč proizvoljnoj okrutnosti svijeta.
Camus je gledao na ljudsku želju za smislom i tihu ravnodušnost svemira
kao dva nekompatibilna dijela slagalice
i smatrao da su pokušaji njihova spajanja temeljno apsurdni.
Ova je napetost postala srce Camusove Filozofije apsurdnog,
koja je tvrdila da je život sam po sebi uzaludan.
Istraživanje kako živjeti bez smisla
postalo je glavno pitanje iza Camusovih ranih djela
koje je on nazvao svojim Ciklusom apsurda.
Zvijezda ovog ciklusa, i Camusov prvi objavljen roman,
daje prilično tmuran odgovor.
"Stranac" prati Meursaulta, emocionalno odvojena mladog muškarca
koji ničemu ne pripisuje mnogo smisla.
Ne plače na sprovodu svoje majke,
podržava susjedov plan da ponizi ženu,
čak i počini nasilni zločin - no Meaursault ne osjeća kajanje.
Za njega je svijet besmislen i u njemu ne postoji mjesto za moralnu osudu.
Ovaj stav stvara neprijateljstvo između Meursaulta
i urednog društva u kojem živi,
polako pojačavajući njegovo otuđenje sve do eksplozivnog vrhunca romana.
Za razliku od svojeg protagonista, Camus je bio slavljen zbog svoje iskrene filozofije.
"Stranac" ga je pogurao do slave i Camus je nastavio stvarati djela
koja su tražila vrijednost života među apsurdom
te od kojih su se mnoga vraćala istom filozofskom pitanju:
ako je život zaista besmislen,
je li čin samoubojstva jedini racionalni odgovor?
Camusov odgovor bio je naglašen "ne".
Možda ne postoji nikakvo objašnjenje za naš nepravedni svijet,
ali odluka da živimo unatoč tome jest najdublji izraz
naše stvarne slobode.
Camus to objašnjava u jednom od svojih najpoznatijih eseja
koji se koncentrira na grčki mit o Sizifu.
Sizif je bio kralj koji je prevario bogove
te je bio prognan da beskrajno gura kamen uzbrdo.
Okrutnost ove kazne leži u njezinoj uzaludnosti,
ali Camus tvrdi da je cijelo čovječanstvo u istom položaju.
Pa tek kad prihvatimo besmislenost naših života
možemo se sučiti s apsurdom uzdignutih glava.
Prema Camusu, kad kralj odluči opet započeti svoj neumoljiv zadatak,
"Ljudi moraju zamisliti Sizifa sretnim."
Camusovi suvremenici nisu tako lako prihvaćali uzaludnost.
Mnogi su se egzistencijalisti borili za burnu revoluciju
da maknu sustave za koje su vjerovali da lišavaju ljude akcije i svrhe.
Camus je odgovorio svojom drugom zbirkom djela: Ciklusom pobune.
U "Pobunjenom čovjeku" istražio je pobunu kao kreativni čin,
za razliku od onog destruktivnog.
Camus je vjerovao da izvrtanje dinamika moći
dovodi samo do beskrajnog ciklusa nasilja.
Umjesto toga, način na koji bi se trebalo izbjeći krvoproliće
jest uspostavljanje javnog razumijevanja naše zajedničke ljudske prirode.
Ironično je to da je ovaj ciklus relativno mirnih ideja
pokrenuo njegovo otuđenje od mnogih kolega književnika i filozofa.
Unatoč ove polemike,
Camus je započeo svoj najdulji i najosobniji roman do tada:
autobiografsko djelo nazvano "Prvi čovjek".
Roman je trebao biti prvo djelo u novom pravcu punom nade:
Ciklusu ljubavi.
No 1960. Camus je iznenadno umro u prometnoj nesreći
koja se jedino može opisati kao besmislena i apsurdna.
Iako svijet nikada nije vidio njegov Ciklus ljubavi,
njegovi ciklusi pobune i apsurda i danas imaju svoje poklonike među čitateljima.
Njegov koncept apsurda je postao dijelom svjetske književnosti,
filozofije 20. stoljeća, čak i pop kulture.
Danas Camus ostaje pouzdani vodič u trenucima nesigurnosti;
njegove ideje prkosno prožimaju besmislen svijet inspiracijom
umjesto porazom.