אלבר קאמי גדל מוקף באלימות.
ארץ מולדתו אלג'יריה היתה שקועה בקונפליקט בין אלג'ריאים מקומיים
לבין ארופאים צרפתים קולוניאליסטים.
הוא איבד את אביו במלחמת העולם הראשונה,
והוכרז לא כשיר ללחום בשניה.
במלחמה בשחפת בצרפת והתעמתות עם ההרס של המלחמה
כעיתונאי התנגדות, קאמי נעשה מיואש.
הוא לא יכל להבין את המשמעות מאחורי כל מרחץ הדמים האין סופי הזה והסבל.
הוא שאל: אם העולם חסר משמעות,
האם יתכן שחייו של אדם בודד עדיין בעלי ערך?
רבים מבני זמנו של קאמו חקרו שאלות דומות
תחת הכותרת של פילוסופיה חדשה שנקראה אקזיסטנציאליזם.
אקזיסטנציאליסטים האמינו שאנשים נולדו כדף חלק,
כל אחד מהם אחראי ליצירת משמעות החיים שלו בעולם הכאוטי.
אבל קאמי דחה את צורת החשיבה שלהם.
הוא טען שאנשים נולדו עם טבע אנושי משותף
שקשר אותם למטרות משותפות.
מטרה אחת כזו היא לחפש משמעות למרות האכזריות האקראית של העולם.
קאמי ראה את היצר של האנושות למשמעות וחוסר האכפתיות הדומם של היקום
כשתי פיסות פאזל לא תואמות,
וחשב שהנסיונות להתאים אותן היו אבסורדיים ביסודם.
המתח הזה הפך ללב פילוסופית האבסורד של קאמי,
שטען שהחיים הם חסרי תוחלת ביסודם.
חקירה איך לחיות ללא משמעות
הפכה לשאלה המובילה מאחורי העבודה המוקדמת של קאמי,
לה הוא קרא "מחזור האבסורד."
כוכב המחזור הזה, והספר הראשון שפורסם של קאמי,
הציע תגובה די עגומה.
"הזר" עוקב אחרי מארסו, איש צעיר ומנותק רגשית
שלא מייחס הרבה משמעות לשום דבר.
הוא לא בוכה בהלווית אימו,
הוא תומך בתוכנית השכן שלו להשפיל אישה,
הוא אפילו מבצע פשע אלים -- אבל מרסו לא מרגיש חרטה.
בשבילו העולם חסר משמעות ולשיפוט ערכי אין בו מקום.
הגישה הזו יוצרת עוינות בין מארסו
והחברה המסודרת בה הוא חי,
מה שמגביר באיטיות את הניתוק שלו עד הסיום הנפיץ של הספר.
בניגוד לגיבור המזלזל שלו, קאמי מהולל בשל הפילוסופיה הכנה שלו.
"הזר" שיגר אותו לתהילה, וקאמי המשיך לייצר עבודות
שחקרו את ערך החיים בתוך האבסורד
רבים מהם חזרו לאותה שאלה פילוסופית:
אם החיים באמת חסרי משמעות,
האם התאבדות היא התגובה הרציונלית היחידה?
התשובה של קאמי היתה "לא" אמפתי.
אולי אין כל הסבר לעולם הלא צודק שלנו,
אבל בחירה בחיים בכל מקרה היא ההבעה הכי עמוקה
לחרות האמיתית שלנו.
קאמי מסביר את זה באחד המאמרים הכי מפורסמים שלו
שמתרכז במיתוס היווני של סיזיפוס.
סיזיפוס היה מלך שבגד באלים,
ונידון לגלגל סלע במעלה גבעה לתמיד.
האכזריות של העונש טמונה בחוסר המשמעות היחידנית שלו
אבל קאמי טוען שכל האנושות נמצאת באותו מצב.
ורק כשאנחנו מקבלים את חוסר המשמעות של חיינו
נוכל לעמוד בפני האבסורד כשראשינו מורמים.
כמו שקאמי אומר, כשהמלך בוחר להתחיל את המשימה הקשה שלו שוב,
"אדם צריך לדמיין את סיזיפוס שמח."
בני זמנו של קאמי לא קיבלו בהבנה רבה את חוסר המשמעות.
אקזסטיאליסטים רבים תמכו במהפכה אלימה
כדי להפיל מערכות שהם האמינו שהן מונעות מאנשים את השליטה והמטרה.
קאמי הגיב עם העבודה השניה שלו: מחזור ההתנגדות.
ב"המורד," הוא חקר את המרד כפעולה יצירתית,
במקום הרסנית.
קאמי האמין שהפיכת דינמיקת הכוח
הובילה רק למחזור אין סופי של אלימות.
במקום, הדרך להמנע משפיכות דמים מיותרת
היא לכונן הבנה ציבורית של הטבע האנושי השיתופי שלנו.
באופן אירוני, היה זה המחזור הזה של רעיונות יחסית שלווים
שהציתו את הויכוח שלו עם כותבים עמיתים ופילוסופים רבים.
למרות המחלוקת,
קאמי החל לעבוד על הספר הכי ארוך ואישי שלו עד אז:
עבודה אוטוביוגרפית בשם "האדם הראשון."
הספר היה אמור להיות החלק הראשון בכיוון חדש בעל תקווה:
מחזור האהבה.
אבל ב 1960, קאמי מת באופן פתאומי בתאונת דרכים
שאפשר לתאר רק כחסרת משמעות ואבסורדית.
בעוד העולם מעולם לא ראה את מחזור האהבה שלו,
המחזורים של מרד ואבסורד שלו ממשיכים להדהד בקרב קוראים היום.
הרעיון שלו של אבסורד הפך לחלק מהספרות העולמית,
הפילוסופיה של המאה ה 20, ואפילו תרבות פופולרית.
היום, קאמי נותר מדריך אמין לרגעים של חוסר וודאות:
הרעיונות שלו שילבו בהתרסה את העולם חסר המשמעות עם השראה
במקום תבוסה.