Donosim vam pozdrave
iz 52. najslobodnije nacije na svetu.
Kao Amerikanca, nervira me što moja nacija uporno tone
na godišnjoj rang-listi koju objavljuje „Freedom House".
Ja sam sin imigranata.
Moji roditelji su rođeni u Kini za vreme rata i revolucije,
otišli su na Tajvan i zatim došli u Sjedinjene Države,
što znači da sam čitavog života
bio veoma svestan koliko je zaista sloboda krhko nasleđe.
Zato provodim vreme podučavajući, držeći govore i baveći se demokratijom.
Ne gajim iluzije.
Danas širom sveta
ljudi sumnjaju u to da demokratija može ispuniti očekivanja.
Autokrate i demagozi deluju ohrabreno,
čak i arogantno.
Slobodan svet oseća kao da mu nedostaje vođa.
A ipak, i dalje se nadam.
Ne mislim to u smislu da sam optimističan.
Optimizam je za posmatrače.
Nada podrazumeva delovanje.
Znači to da imam udela u krajnjem ishodu.
Demokratska nada zahteva veru
ne u nekog moćnika ili harizmatičnog spasitelja,
već veru koju imamo jedni u druge,
i tera nas da se zapitamo kako možemo postati dostojni takve vere?
Verujem da je ovo trenutak moralnog buđenja,
kakvo nastaje kada se uruše stare izvesne stvari.
U srcu tog buđenja je ono što ja zovem „građanska religija“.
Danas želim da govorim o tome šta je građanska religija,
kako je upražnjavamo
i zašto je sada bitna više nego ikada.
Počeću od „šta“.
Definišem građansku religiju kao sistem zajedničkih verovanja i kolektivnih praksi
po kojima pripadnici samoupravne zajednice
biraju da žive kao građani.
Kada kažem „građanin“, ne mislim na dokumenta ili pasoše.
Govorim o dubljem, širem, etičkom konceptu
o pružanju doprinosa zajednici, o članstvu u društvu.
Govoriti o građanskoj religiji kao religiji nije poetska sloboda,
jer je demokratija
jedna od ljudskih aktivnosti koju najviše pokreće vera.
Demokratija funkcioniše samo kada dovoljno nas veruje da demokratija funkcioniše.
Istovremeno je i kockanje i čudo.
Njen legitimitet ne potiče iz spoljašnjeg okvira ustavnih pravila,
već unutrašnjeg funkcionisanja građanskog duha.
Građanska religija, kao i svaka religija,
sadrži svetu veru, sveta dela i svete rituale.
Moja verovanja obuhvataju reči kao što su „podjednaka zaštita zakona“
i „mi, narod“.
Na mom spisku svetih dela nalaze se ukidanje ropstva,
uvođenja prava žena da glasaju, pokret građanskih prava,
savezničko iskrcavanje u Normandiji,
pad Berlinskog zida.
Imam i novi građanski ritual o kome ću vam ubrzo pričati.
Sa kog god kraja planete da ste,
možete pronaći ili stvoriti svoj skup verovanja, dela i rituala.
Praksa građanske religije ne odnosi se na obožavanje države
niti poslušnost vladajućoj stranci.
Odnosi se na posvećenost jednih drugima
i našim zajedničkim idealima.
A svetost građanske religije se ne odnosi na božanstvo ili na nešto natprirodno.
Radi se o grupi različitih ljudi
koji govore o življenju naše sličnosti,
naše grupnosti.
Možda sad počinjete da malo brinete
da pokušavam da vas uvedem u kult.
Opustite se, ne radim to.
Ne moram da vam prodajem te priče.
Kao ljudi se uvek nalazite na tržištu kultova,
nekih vrsta religijskih iskustava.
U prirodi nam je da tražimo kosmološka objašnjenja,
da sakralizujemo verovanja koja nas spajaju u transcendentnoj svrsi.
Ljudi stvaraju religije jer ljudi stvaraju grupe.
Jedini izbor koji imamo
je da li da aktiviramo tu grupnost zarad dobra.
Ako ste pobožna osoba, to znate.
Ako niste,
ako više ne idete na molitvene obrede
ili nikada niste ni išli,
možda ćete u tom slučaju reći da je joga vaša religija,
ili fudbalska Premijer liga,
pletenje, kodiranje ili TED Talks.
Ali bilo da verujete u boga ili u odsustvo bogova,
građanska religija ne zahteva da se odreknete svojih verovanja.
Samo zahteva da se pojavite kao građanin.
A to me navodi na moju drugu temu:
kako da građansku religiju ispovedamo produktivno.
Sada ću vam pričati o novom građanskom ritualu.
Zove se „Građanska subota“
i sledi princip verskih okupljanja.
Pevamo zajedno,
okrenemo se ka nepoznatoj osobi kraj sebe da bismo razmotrili neku zajedničku temu,
slušamo poeziju i svete spise,
postoji propoved koja povezuje te tekstove
sa etičkim odlukama i kontroverzama našeg vremena,
ali pesma, sveti tekst i propoved
nisu iz crkve, sinagoge ili džamije.
Oni su građanski,
stvoreni na osnovu zajedničkih građanskih ideala
i zajedničke istorije polaganja prava na te ideale i njihovog osporavanja.
Nakon toga se okupimo u krugove da bismo organizovali skupove,
registrovali birače, priključili se novim klubovima,
sklopili nova prijateljstva.
Moje kolege i ja smo počeli da organizujemo Građanske subote
u Sijetlu 2016. godine.
Od tada su se proširile po kontinentu.
Ponekad ih pohađaju stotine, ponekad desetine ljudi.
Odvijaju se u bibliotekama, mesnim zajednicama
i radnim prostorima,
pod prazničnim šatorima i u velikim halama.
Nema nikakve visoke tehnologije u ovoj socijalnoj tehnologiji.
Ona se odnosi na osnovnu ljudsku žudnju za druženjem lice u lice.
Privlači mlade i stare, levicu i desnicu,
siromašne i bogate, one koji pripadaju i koji ne pripadaju crkvi, svih rasa.
Kada dođete na Građansku subotu, pozvani ste da razmotrite pitanje
kao što je „Za koga ste odgovorni?“
ili „Šta ste spremni da rizikujete
ili čega biste se odrekli za svoju zajednicu?“
Kada se to dogodi, nešto se pokrene.
Vi se pokrenete.
Počnete da iznosite svoju priču.
Počemo da zaista vidimo jedni druge.
Shvatate da beskućništvo, oružano nasilje, stvaranje bogataških naselja,
užasan saobraćaj, nepoverenje pridošlica, lažne vesti -
te stvari nisu tuđ problem,
već su zbir vaših navika i propusta.
Društvo postaje ono što radite.
Od nas se nikada ne traži da razmislimo o sadržaju našeg građanstva.
Većina nas nikad ne bude pozvana da uradimo više ili da budemo više,
i većina nas nema pojma koliko žudimo za tim pozivom.
U međuvremenu smo stvorili građansku bogosloviju
da bismo počeli da obučavamo ljude sa svih strana
da samostalno vode okupljanja Građanske subote u svojim gradovima.
U zajednici Atine u Tenesiju,
borbeni vođa Vitni Kimbal Ko
vodi okupljanja u prodavnici umetničkih radova i ramova
sa omladinskim horom i mnogo zastavica.
Mladi aktivista po imenu Berto Agvajo
predvodio je svoju Građansku subotu na uličnom ćošku
u naselju Iza Jardsa u Čikagu.
Berto je nekada učestvovao u bandama.
Sada održava mir
i organizuje političke kampanje.
U Honoluluu, Rafael Bergstrom,
bivši profesionalni igrač bejzbola koji je postao fotograf i konzervator,
vodi pod sloganom „Građanska nauka je seksi“.
I jeste.
(Smeh)
Ponekad me pitaju čak i naši bogoslovi:
„Zar nije opasno koristiti religijski jezik?
Zar to neće samo učiniti našu politiku još više dogmatskom i nadobudnom?“
Ali ovo gledište pretpostavlja
da je svaka religija fanatični fundamentalizam.
A nije.
Religija je takođe moralno rasuđivanje,
prihvatanje sumnje,
obavezivanje da se odvojimo od sebe i služimo drugima,
izazov da se popravi svet.
U tom smislu, politika bi mogla da podnese da bude malo više kao religija,
a ne manje.
Stoga je moja poslednja tema danas
zašto je građanska religija danas važna.
Hteo bih da iznesem dva razloga.
Jedan je suprotstavljanje kulturi hiperindividualizma.
Svaka poruka koju dobijemo sa svakog ekrana i površine
savremenog tržišta
je da je svako od nas sam na svome,
slobodni činilac,
slobodan da upravlja vlastitim brendovima,
slobodan da živi pod mostom,
slobodan da ima poslove sa strane,
slobodan da umre sam bez osiguranja.
Tržišni liberalizam nam kaže
da smo gospodari koji nikome ništa ne duguju,
ali nas zatim porobljava
u groznoj izolaciji konzumerizma i statusne anksioznosti.
(Publika) Tako je!
Milioni nas su shvatili tu prevaru.
Sada shvatamo
da „slobodno za sve“ nije isto što i sloboda za sve.
(Aplauz)
Ono što nas zaista oslobađa je vezanost za druge
u uzajamnoj pomoći i obavezi,
to što moramo da radimo što bolje možemo u svojim naseljima i gradovima,
kao da su naše sudbine međusobno povezane -
jer i jesu -
kao da ne možemo da se otcepimo jedni od drugih,
jer, na kraju krajeva, i ne možemo.
Vezivanje na ovaj način nas zapravo oslobađa.
Otkriva da smo jednaki u dostojanstvu.
Podseća nas da uz prava idu i obaveze.
Podseća nas, u stvari,
da ispravno shvaćena prava jesu odgovornosti.
Drugi razlog zašto je građanska religija sada važna
je taj što nudi najzdraviju moguću priču o nama i njima.
Govorimo o politici identiteta kao da je nešto novo,
ali nije.
Svaka politika je politika identiteta,
beskrajna borba da se definiše ko zaista pripada.
Umesto štetnih mitova o krvi i zemlji
koji označavaju pojedine ljude kao večne strance,
građanska religija svima nudi stazu ka pripadanju,
isključivo zasnovanu na univerzalnom verovanju
o doprisnosu, učešću i uključivanju.
U građanskoj religiji, „mi“ smo oni koji žele da služe,
dobrovoljno rade, glasaju, slušaju, uče, saosećaju, bolje raspravljaju,
prenose moć na druge umesto da je gomilaju.
„Oni“ su ljudi koji to ne žele.
Može se o njima oštro suditi,
ali to nije potrebno,
jer u bilo kom trenutku neko od njih može postati jedan od nas,
jednostavno tako što će odabrati da živi kao građanin.
Poželimo im dobrodošlicu.
Vitni, Berto i Rafael imaju dara za dobrodošlicu.
Svaki ima karakterističan, lokalno ustanovljen način
da poverenje u demokratiju približi drugima.
Mogu imati sleng sa Apalača ili iz Južnog Čikaga ili sa Havaja.
Njihova poruka je ista:
građanska ljubav, građanski duh, građanska odgovornost.
Možda sada mislite da je sve ovo sa građanskom religijom
samo za preterano zanetu drugu generaciju Amerikanaca poput mene.
Ali zapravo je za svakoga, bilo gde,
ko želi da rasplamsa veze poverenja,
ljubav i zajedničke akcije
koje su potrebne da bismo vladali sobom u slobodi.
Možda Građanske subote nisu za vas.
To je u redu.
Pronađite sopstvene načine da podstaknete građanske navike srca.
Sada cvetaju mnogi oblici voljene građanske zajednice,
u ovo doba buđenja.
Grupe poput Organizovanja zajednica Japana,
koja koristi kreativne performativne rituale pripovedanja
da bi promovisala ravnopravnost žena.
Na Islandu postoje građanske potvrde,
gde mlade predvodi starešina
da bi naučili istoriju i građanske tradicije svog društva,
što kulminira ceremonijom obreda prelaska
sličnom crkvenoj potvrdi.
Krugovi Bena Frenklina u Sjedinjenim Državama,
gde se prijatelji sastaju svakog meseca
da raspravljaju i razmišljaju o vrlinama koje je Franklin kodifikovao
u svojoj autobiografiji,
kao što su pravičnost, zahvalnost i opraštanje.
Znam da građanska religija nije dovoljna
da bi se otklonile radikalne nejednakosti našeg doba.
Za to nam je potrebna moć.
Ali moć bez karaktera je gori lek od bolesti.
Znam da sama građanska religija ne može popraviti korumpirane institucije,
ali institucionalne reforme bez novih normi neće potrajati.
Kultura je uzvodno od zakona.
Duh je uzvodno od politike.
Duša je uzvodno od države.
Ne možemo da uklonimo zagađenja u politici ako čistimo samo nizvodno.
Moramo doći do izvora.
Izvor su naše vrednosti,
a kada se radi o vrednostima, moj savet je jednostavan: imajte ih.
(Smeh)
(Aplauz)
Postarajte se da te vrednosti budu prosocijalne.
Primenite ih u praksi
i činite to u društvu drugih ljudi,
sa strukturom vere, dela i radosnog rituala
kojoj ćete se uvek vraćati.
Oni od nas koji veruju u demokratiju i veruju da je još uvek moguća,
mi nosimo teret da to dokažemo.
Ali upamtite, uopšte nije teret
biti u zajednici u kojoj vas vide kao nekog ko je u celosti čovek,
gde imate pravo glasa u stvarima koje utiču na vas,
gde ne morate biti povezani da biste bili poštovani.
To se zove blagoslov
i dostupan je svima koji veruju.
Hvala.
(Aplauz)