Üdvözletet hoztam önöknek
a világ 52. legszabadabb államából.
Amerikaiként rendkívül bosszant, hogy országunk egyre lejjebb süllyed
a Freedom House évente közzétett listáján.
Bevándorlók gyermeke vagyok.
A szüleim Kínában a háború és forradalom idején születtek,
onnan Taiwanba mentek, majd tovább az Egyesült Államokba.
Ez pedig azt jelenti,
hogy egész életemben tudtam, a szabadság törékeny örökség.
Ezért azon vagyok, hogy tanítsam, hirdessem és gyakoroljam a demokráciát.
Nincsenek illúzióim.
A világ számos pontján
sokan kételkednek abban, hogy a demokrácia működőképes.
A diktátorok és népámítók egyre bátrabbak,
már-már szinte beképzeltek.
A szabad világ úgy érzi, vezető nélkül maradt.
Én viszont továbbra is reménykedem.
Ez nem azt jelenti, hogy optimista vagyok.
Az optimizmus külső szemlélőknek való.
A remény azt jelenti, teszünk is valamit,
teszünk valamit a cél érdekében.
A remény, hogy hiszünk a demokráciában, azt jelenti, hogy bízunk,
de nem egy diktátorban vagy karizmatikus megváltóban,
hanem egymásban.
Ebből következik a kérdés: Hogyan lehetünk méltók egymás bizalmára?
Hiszek abban, hogy az erkölcsi ébredés korszakát éljük,
ami akkor jön el, mikor a régi viszonyítási pontok megszűnnek.
Ennek az ébredésnek a mozgatója pedig az, amit én polgári hitvallásnak nevezek.
Ma arról szeretnék beszélni, mi is a polgári hitvallás,
hogyan gyakorolható,
és miért fontosabb ma, mint eddig bármikor.
Hadd kezdjem a fogalom magyarázatával.
Ez a hitvallás a közösség értékrendjének és hagyományainak rendszere,
melyben egy önkormányzattal rendelkező közösség tagjai
úgy döntenek: öntudatos polgárként élnek.
Az "öntudatos polgár" nem azt jelenti, hogy valakinek hivatalos papírjai vannak.
Egy mélyebb, tágabb értelemben vett, erkölcsi alapokon nyugvó elvről beszélek,
melyben az egyén úgy támogatja a közösséget, hogy szerves része annak.
Az, hogy a polgári hitet vallásként definiálom, nem pusztán költői kép.
Azért teszem ezt, mert a demokrácia
talán az egyik leginkább hitre alapozott emberi tevékenység.
A demokrácia csak akkor működik, ha elegen hisszük, hogy működni tud.
Egyszerre lutri és csoda.
Létjogosultságát nem az alkotmányos szabályok keretei adják,
hanem a belső tartás, melyet a polgári szellemiség ad.
A polgári hitvallásnak, mint minden más vallásnak,
van egy szent eszmerendszere, szent tevékenységei és szent szertartásai.
Az én hitvallásomban olyan kifejezések szerepelnek,
mint "törvény előtti egyenlőség", illetve "mi, az Egyesült Államok népe".
A szent tettek közé sorolom a rabszolgaság eltörlését,
a nők szavazati jogát, a polgárjogokat,
a szövetségesek normandiai partraszállását
és a berlini fal leomlását.
Hamarosan beszélek majd a polgári hitvallás új szertartásairól is.
A föld bármely pontjáról származzunk is,
meg tudjuk találni a magunk hitét, annak tevékenységeit és szertartásait.
A polgári hitvallás gyakorlása nem egyenlő az állam imádásával,
sem az uralkodó pártnak szóló feltétlen engedelmességgel.
Azt jelenti, hogy elkötelezzük magunkat
egymás és közös értékeink mellett.
A polgári hitvallás szentségét nem egy istenség vagy természetfölötti erő adja,
hanem különbözően gondolkodó emberek csoportjai,
akik felismerik azonosságaikat
és az egység erejét.
Lehet, hogy most már egy kicsit aggódnak,
hogy valamilyen kultuszt akarok itt eladni önöknek,
de nyugalom, nem erről van szó.
Nem akarok eladni semmit.
Mi emberek mindig is nyitottak voltunk a kultuszokra
és a vallásos élmények különböző fajtáira.
A vérünkben van, hogy metafizikus magyarázatokat keressünk,
szentnek tekintsünk eszméket, melyek egy transzcendens cél mentén egyesítenek.
Az emberek azért alapítanak vallásokat, mert szükségük van közösségekre.
Egyedül az múlik rajtunk, hogy közösségünk nemes célt fog-e képviselni.
A vallásos emberek tudják, miről beszélek.
Azok pedig, akik nem vallásosak,
már nem járnak istentiszteletre,
vagy soha nem is jártak,
talán azt mondják, hogy számukra a jóga jelenti a vallást,
vagy az első osztályú labdarúgó-bajnokság,
a kötés, a programozás, vagy akár a TED.
De akár hiszünk Istenben, akár nem,
a polgári vallás nem kívánja tőlünk hitünk feladását.
Az egyetlen követelmény az, hogy polgárként jelen legyünk.
És ezzel el is érkeztem előadásom második témájához:
Hogyan gyakorolhatjuk hatékonyan polgári hitvallásunkat?
Hadd meséljek most a már említett új polgári szertartásról:
a neve "polgári szombat",
ami tulajdonképpen úgy működik, mint egy istentisztelet.
Együtt éneklünk, odafordulunk a mellettünk álló ismeretlenekhez,
megvitatunk egy közös érdeklődésre számot tartó kérdést,
és verseket, szövegrészleteket hallgatunk meg.
Van olyan rész is, melyben ezeken a szövegeken keresztül
korunk erkölcsi kérdéseit és ellentmondásait vizsgáljuk.
De a dalok, a szövegek és a szertartás
nem egy templomban, zsinagógában vagy mecsetben hangzanak el.
Minden teljesen polgári,
és közös polgári értékrendünkön alapul,
illetve azon, hogy történelmünk során, hogy viszonyultunk ezekhez az értékekhez.
Ezután csoportokat alkotunk, gyűléseket rendezünk, szavazókat regisztrálunk,
új klubtevékenységeket indítunk vagy barátságokat kötünk.
A kollégáim és én
2016-ban Seattle-ben rendeztük meg az első polgári szombatot.
Azóta már egész Amerikában elterjedtek ezek a rendezvények –
néha több százan, máskor pár tucatnyian vesznek rajtuk részt.
Rendeznek ilyet könyvtárakban, közösségi házakban,
közösségi irodákban,
fesztiválsátrakban és nagy előadócsarnokokban.
Nincs ebben a közösségi törekvésben semmi forradalmi.
Egyszerűen arról van szó, hogy az emberek vágynak a személyes találkozásra.
Részt vesznek ezeken fiatalok és idősek, bal, illetve jobb oldaliak,
szegények és gazdagok, vallásosak és ateisták –
mindenféle embercsoport képviselői.
Ha eljönnek egy ilyen polgári szombatra, feltehetik önöknek a kérdést,
hogy például: "Ön kiért vállal felelősséget?"
vagy "Mit kockáztatna vagy adna fel a közösség érdekében?"
Amikor ez megtörténik, valami megmozdul.
Mi emberek mozdulunk meg.
Elkezdjük elmondani egymásnak a történetünket.
Elkezdjük észrevenni egymást.
Rájövünk, hogy a hajléktalankérdés, a fegyveres erőszak, a dzsentrifikáció,
a közlekedési gondok, a betelepülőkkel szembeni bizalmatlanság, az álhírek –
nem valaki más problémái,
hanem saját szokásaink és viselkedésünk következményei.
A társadalmat viselkedésünk alakítja.
Sosem kérdezik meg, hogy mit jelent számunkra, hogy polgárok vagyunk.
Legtöbbünket sosem kérnek fel arra, hogy többet tegyünk, vagy többek legyünk,
és legtöbben nem is tudjuk, mennyire hiányzik ez nekünk.
Azóta útnak indítottunk egy polgári szemináriumot is,
ahol arra készítjük fel az embereket, hogy a polgári szombatokat vezethessék –
ők maguk, ott, ahol élnek.
Athens-ben, Tennessee államban
egyik elszánt vezetőtársunk, Whitney Kimball Coe,
egy képkeretező- és művészboltot vezet,
van egy ifjúsági kórusa is – és rengeteg kis zászlójuk.
Fiatal aktivistánk, Berto Aguayo,
egy utcasarkon vezetett polgári szombatot,
Chicago Back of the Yards városnegyedében.
Berto régebben egy bűnbanda tagja volt.
Ma a béke őre,
aki politikai kampányprogramokat szervez.
Honoluluban Rafael Bergstorm,
korábbi profi baseballjátékos, ma fotográfus és természetvédő,
csapatával azt hirdeti: "Polgárnak lenni menő!".
És milyen igaza van!
(Nevetés)
Néha felteszik nekem a kérdést, még azok is, akik nálunk tanulnak:
"Nem veszélyes a vallás nyelvezetét használni?
Nem lehet, hogy az elveink ettől még dogmatikusabbnak tűnnek?"
E mögött az a gondolat áll, hogy minden vallás fanatikusan fundamentalista.
Pedig nem az.
A vallás erkölcsi tisztánlátást is jelent:
élhetünk a kétkedés jogával,
célunk lehet az, hogy eltávolodjunk az önzéstől, és másokat szolgáljunk –
kihívás arra, hogy jobbá tegyük a világot.
Ebben az értelemben a politika és a vallás között több a hasonlóság,
mint az eltérés.
Mai utolsó témám:
Miért olyan fontos ma a polgári hitvallás?
Két válaszom van erre a kérdésre.
Egyrészt, hogy a hiperindividualizmus kultúrájának ellenpontjaként szolgáljon.
Minden üzenetben, ami különböző eszközökön és felületeken keresztül
modern világunkban elér minket,
az áll, hogy magunk vagyunk,
a magunk urai,
szabadon útnak indíthatjuk saját márkás termékeinket,
szabadon élhetünk egy híd alatt,
szabadon vállalhatunk mellékállást,
és ha nincs biztosításunk, szabadon halhatunk meg egyedül.
A piaci liberalizmus azt sugallja, hogy senkinek nem tartozunk elszámolással,
de ez egyúttal a fogyasztói társadalom
és a státuszféltés rabszolgáivá is tesz bennünket.
(Közönség) Igen!
Ma már milliók ellenzik ezt a fajta gondolkodást.
Kezdjük felismerni,
hogy a "mindent szabad" nem egyenlő a szabadsággal.
(Taps)
Ami ténylegesen szabaddá tesz, az a többi emberhez fűződő,
kölcsönös segítségen és felelősségérzeten alapuló kötelék.
Az, hogy úgy hozzuk ki a lehető legtöbbet a közösségből, a városból, ahol élünk,
mintha sorsunk közös lenne –
mert az is.
Mintha sosem tudnánk elszakadni egymástól,
mert valóban nem is tudunk.
Ez a fajta kötelék felszabadító érzés.
Rávilágít arra, hogy mindenki tiszteletet érdemel.
Emlékeztet arra, hogy a jogok kötelességekkel járnak.
Még pontosabban arra,
hogy jól értelmezett jogaink egyszersmind kötelességeink is.
A másik oka annak, hogy a polgári hitvallás ma egyre fontosabb, az,
hogy a lehető legegészségesebb formában meséli a "mi és ők" történetet.
Úgy beszélünk ma az identitáspolitikáról, mintha ez valami újdonság lenne,
pedig nem az.
Minden politika identitáspolitika:
véget nem érő játszma annak eldöntésére, ki hová tartozik.
A "földim" és "vérem" ártalmas mítoszai helyett, melyekből valaki mindig kimarad,
a polgári hitvallás mindenki számára elérhetővé teszi az összetartozás érzését,
mivel a közösség segítésén, a részvételen
és az összetartozásba vetett hiten alapul.
A polgári hitvallásban a "mi" azokra utal, akik szolgálni akarnak:
önkénteskednek, szavaznak, figyelnek, tanulnak, együttéreznek másokkal,
elfogadhatóbban érvelnek, a hatalmat megosztják, nem maguknak tartogatják.
Az "ők" pedig azokra utal, akik ebben nem vesznek részt.
Mondhatnánk most ugyan szigorú ítéletet róluk,
de nem szükséges,
hiszen bármikor bármelyikükből lehet egy közülünk.
Bármikor dönthetnek úgy, hogy ők is felelős polgárként kívánnak élni.
Fogadjuk be hát őket is szeretettel.
Whitney, Berto és Rafael nagyon jók az újoncok fogadásában.
Mindhármójuknak van egy jellegzetes, helyi hagyományokon alapuló módszere,
ami mások számára is vonzóvá teszi a demokráciát.
Három különböző nyelvjárást beszélnek ugyan,
de az üzenet ugyanaz:
polgári szeretet, polgári szellemiség és polgári felelősségvállalás.
Talán most azt gondolják, hogy ez az egész polgári hitvallás-dolog
az olyan buzgó másodgenerációs amerikaiaknak való, mint én.
A helyzet viszont az, hogy ez bárhol bárkinek jó,
aki a bizalom, az érzelem és a közös tevékenység
szálait kívánja erősíteni,
melyek mind szükségesek ahhoz, hogy szabadságunkkal élni tudjunk.
Lehet, hogy a polgári szombat nem az önök műfaja.
Ez is rendben van.
Találják meg mi önöknek a legkedvesebb polgári tevékenység.
Napjainkban, öntudatra ébredésünk korában
sokféle közkedvelt civil csoport működik.
Például a "Közösségszervezés" Japánban,
ahol kreatív történetmeséléssel hívják fel a figyelmet
a női egyenjogúság kérdésére.
Izlandon ilyen a polgári felkészítő,
ahol egy tapasztalt személy avatja be a fiatalokat
közösségük polgári hagyományainak történetébe,
és ami végül egy hitvallással zárul -
úgy, mint az egyházi konfirmációkon.
Itt vannak a Ben Franklin körök az Egyesült Államokban,
ahol a barátok havonta találkoznak,
hogy azokról az értékekről beszélgessenek,
melyekről Franklin az önéletrajzában vallott:
úgy mint az igazságosság, a hála és a megbocsájtás.
Tudom, hogy a polgári vallás önmagában nem alkalmas arra,
hogy korunk óriási egyenlőtlenségeit feloldja.
Ehhez hatalomra van szükség.
De a hatalom jellem nélkül rosszabb gyógymód, mint maga a betegség.
Tudom, hogy a polgári vallás önmagában, nem tudja megoldani a korrupciót sem,
de új normák nélkül a szervezeti reformok mit sem érnek.
A jog fölött ott áll a kultúra.
A politika fölött a szellem.
Az állam fölött pedig a lélek.
Nem tehetünk rendet a politikában, ha azon a szinten próbálunk megoldást keresni.
A forrásig kell elmennünk.
A forrás pedig az értékekben keresendő.
És ha már értékekről beszélünk, a szabály egyszerű: Legyenek értékeink!
(Nevetés)
(Taps)
Ezeknek az értékeknek szolgálniuk kell a közösséget.
Gyakoroljuk ezeket,
lehetőleg másokkal együtt:
hittel, cselekedettel és olyan örömteljes formában,
hogy az emberek szívesen menjenek újra.
Mi, akik hiszünk a demokráciában, és hisszük, hogy mindez lehetséges,
mi vagyunk felelősek azért, hogy létjogosultságát igazoljuk.
Ne felejtsék el, nem teher olyan közösség tagjának lenni,
ahol pusztán emberként tekintenek ránk,
ahol beleszólásunk van a minket érintő ügyekbe,
ahol nincs szükség összeköttetésekre, hogy tisztelettel bánjanak velünk.
Szerintem ez áldás,
és mindenki számára elérhető, aki hisz.
Köszönöm.
(Taps) (Éljenzés)