[ג'יין פונדה]
פאט מיטשל: נהדר לראותך, ידידתי.
ג'יין פונדה: היי פאט. נהדר להיות איתך.
פ"מ: ג'יין, למי שלא צפה בסיקור היוצא הדופן בעולם כולו
של אירועי "מכבים את האש בשישי" Fire Drill Fridays
ואת ההשפעה שכבר יש להן,
ספרי לנו איך עלה הרעיון,
התגובה הספציפית הזאת למשבר האקלים.
ג"פ: הושפעתי מאד מגרטה ת'ונברג, התלמידה השוודית.
ומהתלמידים המפגינים הצעירים בנושא האקלים.
גרטה אומרת שעלינו לצאת מאזור הנוחות.
עלינו להתנהג כאילו שהבית שלנו בוער,
כי זה מה שקורה.
וזה בהחלט פרט אצלי על מיתר.
וכשהבנתי שבערך 100% ממדעני האקלים מסכימים,
הם מסכימים שמתקרבת שעת-חירום קיצונית,
שהיא נגרמה ע"י האדם.
אבל הם אמרו
שאנו יכולים לעשות משהו לגבי זה.
יש לנו הזמן, הטכנולוגיה,
הכלים.
יש לנו כל מה שנחוץ פרט לרצון פוליטי
לקבל את האתגר,
וזהו אתגר עצום.
נותרו לנו 11 שנים, ורבים טוענים שעשר בלבד,
ואני חשבתי,
"איזה מזל שאני בריאה וחיה
"בעשור שבו אנו החיים, יכולים לחולל שינוי.
"אנו יכולים לחולל שינוי
"בשאלה אם יהיה לנו עתיד שאפשר לחיות בו, או לא.
"איזו אחריות נהדרת נפלה בחלקנו.
"עלינו לעמוד במשימה."
וכשאת מפורסמת,
את יכולה לעשות הרבה דברים.
יש לך במה גדולה יותר.
אז החלטתי שכמו גרטה,
גם אני אסתכן פיזית:
אעבור למרכז הכוח הפוליטי האמריקני בוושינגטון הבירה,
ואערוך בכל יום שישי הפגנה, כמו התלמידים --
ואנו עובדים עם התלמידים:
הם נואמים בהפגנות שלי ואני - בשלהם.
ואחרי שאנו נואמים,
אנו נוקטים פעולות מרי אזרחי ומסתכנים במעצר.
מרי אזרחי הוא כלי רב-עוצמה
ששינה את מהלך ההיסטוריה פעמים רבות,
גם בארה"ב של שנות ה-60 בזמן התנועה לזכויות האזרח,
וכמובן גם בהודו, עם מהטמה גנדי.
ובהתחלה לא ידעתי אם זה יצליח,
אבל שמחתי מאד לראות את מה שקורה.
פ"מ: זה גם גרם למעצרך --
כמה פעמים, למען האמת,
היית לפחות לילה או שניים בבתי-מעצר בוושינגטון הבירה.
ואף שכולנו, נראה לי, מכירים בדחיפות ובפעולות
שהואלת בטובך לציין שנקטו אחרים,
אני לא בטוחה שכדאי שנסתכן פיזית,
שנסכן את שלומנו, את הקריירות שלנו,
ושניקח הפסקה מחיינו,
כפי שעשית את.
האם את מוטרדת מכך בשלב הזה?
ג"פ: טוב, ברור לי שלא כל אחד ואחת יכולים לעזוב את העבודה
וללכת לעשות מה שאני עושה.
אבל עלי לומר שהפניות הולכות ומצטברות,
לא רק מרחבי ארה"ב,
אלא גם ממדינות נוספות,
של אנשים שרוצים ליזום אירועי "מכבים את האש בשישי".
והאנשים שבאים ונעצרים יחד איתי
ולוקחים חלק במרי אזרחי,
רבים מהם מעולם לא עשו זאת,
והם מגלים שזה מעשה מכונן.
אבל העובדה היא שיש דברים רבים שאפשר לעשות,
החל מלשוחח על כך,
להביע איך אתם מרגישים לגבי זה ולדבר על כך,
אפילו כשזה לא נוח:
בשולחן ארוחת החג
ואולי הדוד לא יסכים איתכם,
אבל אולי חשוב לו גורלם של נכדיו,
אולי הדוד שלכם אוהב ציפורים.
תמיד אפשר למצוא דרך אל לב האנשים
ולעורר בהם דאגה לגבי משבר האקלים.
כמובן שחשוב מאד מאד להצביע,
ועלינו להצביע לאנשים האמיצים ביותר,
הנחושים ביותר בציבור הנבחרים שלו,
כי המשימה שלפנינו --
בכל העולם, אבל בוודאי לאחרונה כאן, בארה"ב --
עלינו להיפטר מהממשל הנוכחי הזה,
ולבחור אנשים אמיצים באמת,
שיתייצבו --
(מחיאות כפיים)
וינקטו פעולות נועזות, כפי שעשה פרנקלין דליינו רוזוולט
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בזמן השפל הגדול,
וחולל שינויים גדולים בחברה האמריקנית.
וזה מה שנחוץ כעת.
פ"מ: ג'יין, עלינו גם להסביר,
כי רבים כאן תוהים מה יוכלו לעשות.
האם הם יכולים לבוא לוושינגטון ולהצטרף לפעולה שלך?
עלינו להסביר שלא כל מי שמשתתף באירועי "מכבים את האש בשישי"
מצוי בסכנת מעצר.
יש היבטים נוספים במה שאתם עושים,
למשל, כרגע את נמצאת במשרדי "גרינפיס" בוושינגטון.
הסבירי בבקשה מה עוד נכלל ב"מכבים את האש"
ואיך נוכל לקחת חלק במרי אזרחי
מבלי להסתכן במעצר.
ג"פ: ראשית כל, צריך לנסות לא לפעול לבד.
הרעיון הוא לשלב כוחות.
בכמויות יש כוח.
בכמויות יש גם קהילתיות
ואחד הדברים הכי קשים בקשר למה שעומד בפנינו כעת הוא:
זה משבר קולקטיבי,
שמתרחש בתקופה שבה כל רעיון הקולקטיב,
נחלת הכלל, התחום הציבורי,
נתונים לשחיקה מכוונת למדי מצד הניאו-ליברליזם והשמרנות.
כך שההתחברות מחדש לקבוצות אנשים,
אנשים בעלי מטרה דומה בפעולה משותפת,
היא מזור לנשמה.
זה נותן המון כוח. זו תרופת-נגד מעולה לדכאון.
לכן, מיצאו אילו ארגונים באזורכם מוטרדים בקשר למשבר האקלים.
ל"גרינפיס" יש כמובן סניפים בכל העולם.
ואפילו אם רק תתחילו בעצמכם לערוך חוגי בית,
להזמין אנשים כדי לשוחח על מה שקורה,
למצוא כתבה שתוכלו לקרוא ולדון בה ביחד.
ברור שאם יש פעולת אקלים באזור מגוריכם,
נסו להצטרף.
לא מוכרחים לעסוק במרי אזרחי
ולהסתכן במעצר,
אבל זאת הולכת להיות הנורמה החדשה, לדעתי.
זאת ההרגשה כאן, בעיר הבירה, באירועי "מכבים את האש בשישי".
נראה שאנשים רוצים לחזור ולעשות זאת שוב.
הנכדים שלי נעצרו ממש בסוף השבוע שעבר.
זאת חוויה מכוננת.
(צחוק)
עמיתי, השחקן סם ווטרסטון, איש מרכז להגדרתו,
מעולם לא נשא דברים בעצרת או הסתכן במעצר,
והוא נעצר יחד איתי.
בשבוע שעבר ראיתי שהוא נעצר במשחק של הרווארד וייל.
הוא שלח לי תמונה של עצמו באזיקים,
וכתב, "תראי למה גרמת!"
(צחוק)
לדעתי, במשבר הזה אנו בנקודה
שבה אנשים רוצים לעלות לשלב הבא.
הם רוצים להסתכן פיזית,
כמו שגרטה ת'ונבורג דחקה בנו לעשות.
והם מגלים שזה מתגמל מאד,
ורוצים לחזור על כך.
אז לדעתי זה טוב, מה שאנו עושים.
לפני כמה שבועות נפגשתי עם כוח המשימה של שינויי האקלים בסנט,
ושאלתי את הסנאטורים,
"האם יש עוד משהו שעלינו לעשות
"האם עלינו לעשות יותר?"
והסנאטור אד מארקי אמר לי,
"אתם מקימים צבא. זה מה שנחוץ לנו!
"הגדילו אותו!
"אנו זקוקים ללחץ מבחוץ."
ולדעתי, זה נכון בכל העולם.
אנשים צריכים לגייס צבאות למען האקלים,
צבאות למען הסביבה,
ברחובות,
לסגור את הממשל, אם צריך.
אני חושבת על ברזיל.
איננו יכולים להרשות לשרוף את יערות הגשם היקרים שלנו.
פ"מ: וכמו שעשית פעמים כה רבות בעבר, ג'יין,
את מובילה את השינויים האלה.
מתישהו, ההנחה היא, במיוחד אצל אוהדי "גרייס ופרנקי",
שאת תחזרי לחייך
ותשדרי שוב את התכנית הזאת.
אבל האם אירועי "מכבים את האש בשישי" יימשכו?
ג"פ: ובכן, גילו בזה המון עניין
כפי שאמרתי, בכל הארץ,
אנשים שואלים אם הם יכולים ליזום משהו כזה.
וכידוע לך, יש לי המון חברים ידוענים
שמאילוצי לו"ז לא יכלו להגיע לעיר הבירה,
ולכן אנו חושבים לעשות את זה בלוס-אנג'לס.
אבל אני רוצה לתקן משהו:
אני לא מובילה.
הצעירים, התלמידים - הם שמובילים.
הצעירים הם תמיד אלה שמתייצבים באומץ,
וזה מדהים ביותר, כי הם מסַכנים המון.
אמיץ מאד מצידם לקחת חופש מביה"ס ביום שישי.
הם עלולים לקבל ציונים רעים, להרגיז את המורים.
אבל הם בכל זאת עושים את זה.
פעם אחת היו מיליונים מהם בעולם כולו.
והם אומרים,
"אל תתנו לנו להתמודד עם זה לבד.
"לא אנו יצרנו את הבעיה. בואו ועיזרו לנו."
אז סבתות, התאחדו!
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
פ"מ: ואת נמצאת בעיר שהיא יותר מפולגת כנראה
מכפי שהיתה מזה זמן רב.
הקיטובים שקיימים שם
ובמקומות נוספים בעולם
מנעו מאיתנו לאחד ולהפעיל את כוחנו הקולקטיבי,
ובמובן הזה את מנהיגה אותנו.
איך תתבטא בעינייך ההצלחה של "מכבים את האש בשישי"?
ג"פ: אני יכולה לדבר רק כאזרחית ארה"ב.
ההצלחה תתבטא בכך
שכל המדינות יעצרו את התרחבות תעשיית דלקי המאובנים,
כי אם הן ימשיכו לקדוח, לפצל ולכרות,
הבעיה רק תחמיר,
ולא משנה מה נעשה עם טורבינות רוח,
קולטים סולריים וכן הלאה,
לעולם לא נצליח לנצח במירוץ.
עלינו להפסיק כל התרחבות חדשה.
ועוד דבר,
עליהן לצמצם בהדרגה את פליטות הפחמן,
להבטיח שהעובדים שייפגעו מכך
יוכשרו מחדש במימון האיגוד
ויקבלו במסגרת האיגוד משרות חדשות.
תהיינה הרבה משרות טובות ב"ניו דיל" הירוק:
לבנות טורבינות רוח, קולטי שמש,
להתאים את כל הבתים בארץ, למשל,
להניח תשתית אנרגיה חדשה.
יש בקנה מיליוני משרות חדשות,
וזה הדבר הנוסף שרתם אותי למאמץ.
"ניו דיל" ירוק הוא מסגרת עבודה לקחת את עצמנו אל העתיד
בדרך מקיימת וצודקת.
זה מעורר תקווה רבה,
כי אם נעשה את זה נכון, כולם יזכו.
וככה זה צריך להיות, אחרת זה לא יילך,
כי כדי שזה יצליח כולם צריכים להיות מעורבים.
וכדי שכולם יהיו מעורבים,
לכולם צריך לצאת מזה משהו,
וזה מה שעושה ה"ניו דיל" הירוק.
פ"מ: ג'יין, את, כמו תמיד --
(מחיאות כפיים)
כפי שעשית פעמים כה רבות בחייך,
לקחת סיכון,
ועברת היישר לחזית.
האם למדת משהו מהחוויה החדשה הזאת
או מרמת המעורבות החדשה הזאת? תקווה? אופטימיות?
ג"פ: כן, אני אופטימית.
אנשים בארץ הזאת ממש מבוהלים בגלל משבר האקלים,
והם רוצים לעשות משהו, אבל איש לא פונה אליהם.
צריך רק לבקש מהם.
אנו צריכים להתארגן, כן?
ואנו יכולים להצליח.
לכן אני מלאת תקווה.
עלי לומר שאחזור לעבוד על "גרייס ופרנקי",אבל...
חלק מליבי ימשיך להיות באירועי "מכבים את האש בשישי",
ואני מקווה שאוכל להמשיך בכך.
אני פשוט חושבת שעלינו בהחלט להקים צבא.
השנה הקרובה תהיה השנה המכרעת.
מה שיקרה בה יהיה חשוב ביותר.
לכן עלינו להיות בטוחים,
במיוחד כל מי שבריא,
שמרגיש צעיר יחסית,
שיש לו במה לדבר מעליה --
עלינו לנצל אותה בכל דרך שנוכל.
ואם לי לא היתה במה כזאת,
הייתי מוצאת דרכים קטנות אחרות:
לדבר עם השכנים, עם החברים, עם המשפחה,
להצטרף לארגון.
ככה גם, כפי שאמרתי, הודפים את הדכאון:
עושים משהו פעיל.
פ"מ: ג'יין, בגיל 81, את נותנת דוגמה איך ניתן לעשות זאת.
ונראה לי שזה עתה גייסנו צבא חדש.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה לך, ידידתי.
שמרי על עצמך.
תודה לך על כל מה שעשית - תודה לך, פאט.
למען עולמנו, ויותר.
פ"מ: בואו ונודה ביחד לג'יין.
(מחיאות כפיים)