There is one phrase that I have always wanted
to say to everyone in my life.
That phrase is "Life is easy."
It's so easy and fun.
I never thought like that before.
When I was in Bangkok, I felt like life is very hard, very complicated.
I was born in a poor village on the Northeastern of Thailand
And when I was a kid, everything was fun and easy,
but when the TV came, many people came to the village,
they said,
"You are poor, you need to chase success in your life.
You need to go to Bangkok to pursue success in your life."
So I felt bad, I felt poor.
So I needed to go to Bangkok.
When I went to Bangkok, it was not very fun.
You need to learn, study a lot and work very hard,
and then you can get success.
I worked very hard, eight hours per day at least,
but all I could eat was just a bowl of noodles per meal,
or some Tama dish of fried rice or something like that.
And where I stayed was very bad, a small room where a lot of people slept.
It was very hot.
I started to question a lot.
When I work hard, why is my life so hard?
It must be something wrong,
because I produce a lot of things, but I cannot get enough.
And I tried to learn, I tried to study.
I tried to study in the university.
It's very hard to learn in university, because it's very boring.
(Laughter)
And when I looked at subjects in the university,
in every faculty, most of them had destructive knowledge.
There's no productive knowledge in university for me.
If you learn to be an architect or engineer,
that means you ruin more.
The more these people work, the mountain will be destroyed more.
And a good land in Chao Praya Basin
will be covered with concrete more and more.
We destroy more.
If we go to agriculture faculty or something like that,
that means we learn how to poison,
to poison the land, the water,
and learn to destroy everything.
I feel like everything we do is so complicated, so hard.
We just make everything hard.
Life was so hard and I felt disappointed.
I started to think about, why did I have to be in Bangkok?
I thought about when I was a kid,
nobody worked eight hours per day,
everybody worked two hours, two months a year,
planting rice one month and harvesting the rice another month.
The rest is free time, ten months of free time.
That's why people have so many festivals in Thailand,
every month they have festival.
(Laughter)
Because they have so much free time.
And then in the daytime, everyone even takes a nap.
Even now in Laos, go to Laos if you can,
people take a nap after lunch.
And after they wake up, they just gossip,
how's your son-in-law, how's your wife, daughter-in-law.
People have a lot of time,
but because they have a lot of time,
they have time to be with themselves.
And when they have time to be with themselves,
they have time to understand themselves.
When they understand themselves,
they can see what they want in their life.
So, many people see that they want happiness,
they want love, they want to enjoy their life.
So, people see a lot of beauty in their life,
so they express that beauty in many ways.
Some people by carving the handle of their knife,
very beautiful,
they weave the baskets very nicely.
But, now, nobody does that.
Nobody can do something like that.
People use plastic everywhere.
So, I feel like it's something wrong in there,
I cannot live this way I'm living.
So, I decided to quit University,
and went back home.
When I went back home, I started to live like I remember,
like when I was a kid.
I started to work two months a year.
I got four tons of rice.
And the whole family, six people,
we eat less than half a ton per year.
So we can sell some rice.
I took two ponds, two fish ponds.
We have fish to eat all year round.
And I started a small garden.
Less than half an acre.
And I spend 15 minutes per day to take care of the garden.
I have more than 30 varieties of vegetables in the garden.
So, six people cannot eat all of it.
We have a surplus to sell in the market.
We can make some income, too.
So, I feel like, it's easy, why did I have to be in Bangkok
for seven years, working hard and then not have enough to eat,
but here, only two months a year and 15 minutes per day
I can feed six people.
That's easy.
And before I thought that stupid people like me
who never got a good grade at school,
cannot have a house.
Because people who are cleverer than me,
who are number one in the class every year,
they get a good job,
but they need to work more than 30 years to have a house.
But me, who cannot finish university, how could I have a house?
Hopeless for people who have low education, like me.
But, then I started to do earthly building, it's so easy.
I spend two hours per day, from 5 o'clock in the morning,
until 7 o'clock in the morning, two hours per day.
And in three months, I got a house.
And another friend who's the most clever in the class,
he spent three months to build his house, too.
But, he had to be in debt. He had to pay for his debt for 30 years.
So, compared to him, I have 29 years and 10 months of free time.
(Laughter)
So, I feel that life is so easy.
I never thought I could build a house as easy as that.
And I keep building a house every year, at least one house every year.
Now, I have no money, but I have many houses.
(Laughter)
My problem is in which house I will sleep tonight.
(Laughter)
So, a house is not a problem, anybody can build a house.
The kids, 13 years old, at the school,
they make bricks together, they make a house.
After one month, they have a library.
The kids can make a house,
a very old nun can build a hut for herself.
Many people can build a house.
So, it's easy.
If you don't believe me, try it.
If somebody wants to have a house.
And then, the next thing is clothing.
I felt like I'm poor, like I'm not handsome.
I tried to dress like somebody else, like a movie star.
To make myself look good, look better.
I spent one month to save money to buy a pair of jeans.
When I wore them, I turned left, I turned right,
looked in the mirror.
Every time I look, I am the same person.
The most expensive pants cannot change my life.
I felt like I'm so crazy, why did I have to buy them?
Spend one month to have a pair of pants.
It doesn't change me.
I started to think more about that.
Why do we need to follow fashion?
Because, when we follow fashion, we never catch up with it,
because we follow it.
So, don't follow it, just stay here.
(Laughter)
Use what you have.
So, after that, until now, 20 years, I have never bought any clothes.
All the clothes I have are leftovers from people.
When people come to visit me, and when they leave,
they leave a lot of clothes there.
So, I have tons of clothes now.
(Laughter)
And when people see me wear very old clothes,
they give me more clothes.
(Laughter)
So, my problem is, I need to give clothes to people very often.
(Laughter)
So, it's so easy.
And when I stopped buying clothes, I felt like, it's not only clothes,
it's about something else in my life,
What I learned is that when I buy something,
and I think about, I buy it because I like it,
or I buy it because I need it.
So, if I buy it because I like it, that means I'm wrong.
So, I feel more free when I think like this.
And the last thing is, when I get sick, what will I do?
I really worried in the beginning, because then I had no money.
But, I started to contemplate more.
Normally, sickness is a normal thing, it's not a bad thing.
Sickness is something to remind us that we did something wrong in our lives,
that's why we got sick.
So, when I get sick, I need to stop and come back to myself.
And think about it, what I did was wrong.
So, I learned how to use water to heal myself,
how to use earth to heal myself,
I learned how to use basic knowledge to heal myself.
So, now that I rely on myself in these four things,
I feel like life is very easy,
I feel something like freedom, I feel free.
I feel like I don't worry about anything much,
I have less fear, I can do whatever I want in my life.
Before, I had a lot of fear, I could not do anything.
But, now I feel very free, like I'm a unique person on this Earth,
nobody like me, I don't need to make myself like anybody else.
I'm the number one.
So, things like this make it easy, very light.
And, after that, I started to think about
that when I was in Bangkok, I felt very dark in my life.
I started to think that many people maybe thought like me at the time.
So, we started a place called "Pun Pun" in Chiang Mai.
The main aim is just saving seed.
To collect seed, because seed is food, food is life.
If there is no seed, no life.
No seed, no freedom.
No seed, no happiness.
Because your life depends on somebody else.
Because you have no food.
So, it's very important to save seed.
That's why we focus on saving seed.
That's the main thing in Pun Pun.
And the second thing is it is the learning center.
We want to have a center for ourselves to learn,
learn how to make life easy.
Because we were taught to make life complicated and hard all the time.
How can we make it easy? It's easy,
but we don't know how to make it easy anymore.
Because we always make it complicated
and now, we start to learn, and learn to be together.
Because, we were taught to disconnect ourselves
from everything else, to be independent,
so we can rely on the money only.
We don't need to rely on each other.
But now, to be happy, we need to come back,
to connect to ourselves again, to connect to other people,
to connect our mind and body together again.
So, we can be happy. Life is easy.
And from beginning until now, what I learned
is the four basic needs: food, house, clothes and medicine
must be cheap and easy for everybody,
that's the civilization.
But, if you make these four things hard and very hard for many people to get,
that's uncivilized.
So, now when we look at everywhere around us,
everything is so hard to get.
I feel like now is the most uncivilized era of humans on this Earth.
We have so many people who finish university,
have so many universities on the Earth,
have so many clever people on this Earth.
But, life is harder and harder.
We make it hard for whom?
We work hard for whom right now?
I feel like it's wrong, it's not normal.
So, I just want to come back to normal.
To be a normal person, to be equal to animals.
The birds make a nest in one or two days.
The rats dig a hole in one night.
But, the clever humans like us
spend 30 years to have a house,
and many people can't believe that they can have a house in this life.
So, that's wrong.
Why do we destroy our spirit, why do we destroy our ability that much?
So, I feel that it's enough for me, to live in the normal way,
in the abnormal way.
So, now I try to be normal.
But, people look at me as the abnormal one.
(Laughter)
A crazy person.
But, I don't care, because it's not my fault.
It's their fault, they think like that.
So, my life is easy and light now.
That's enough for me.
People can think whatever they want.
I cannot manage anything outside myself.
What I can do is change my mind, manage my mind.
Now, my mind is light and easy, that's enough.
If anybody wants to have a choice, you can have a choice.
The choice to be easy or to be hard, it depends on you.
Thank you.
(Applause)
هناك عبارة أردت دائماً أن
أقولها للجميع في حياتي.
تلك العبارة هي "الحياة سهلة."
إنها سهلة جداً و ممتعة.
في السابق لم أكن أفكر هكذا أبداً
عندما كنت في بانكوك, شعرت بأن الحياة صعبة و معقدة للغاية.
لقد ولدت في قرية فقيرة في شمال شرق تايلند
و عندما كنت صغيراً, كل شيء كان ممتعاً و سهلاً,
ولكن عندما وصل إلينا التلفاز, أتى العديد من الناس إلى القرية,
و قالوا,
"أنت فقير, عليك أن تطارد النجاح في حياتك.
عليك بالذهاب إلى بانكوك حتى تطارد النجاح في حياتك هناك."
فشعرت بالسوء و الفقر.
و احتجت أن أذهب إلى بانكوك.
عندما وصلت إلى بانكوك, لم تكن تلك بالمتعة الحقيقية.
عليك أن تتعلم, أن تدرس كثيراً و أن تعمل بجد,
و عندها يمكنك أن تحصل على النجاح.
عملت بجد كثيراً, لثمان ساعات في اليوم على الأقل,
ولكن كل الذي أستطعت أكله كان وعاء من النودلز في كل وجبة,
أو طبق من التاما أو الأرز المقلي و أشياء من هذا القبيل.
و كان مسكني سيئاً جداً, غرفة صغيرة ينام فيها العديد من الناس.
كان الجو فيها حاراً جداً.
بدأت أتساءل كثيراً.
إذا كنت أعمل بجد, لماذا حياتي صعبة جداً؟
لا بد من شيء خاطئ,
لأني انتج العديد من الأشياء, و لكنني لا أحصل على ما يكفيني.
و قد حاولت أن أتعلم و أدرس.
حاولت أن أدرس في الجامعة.
من الصعب جداً أن أتعلم في الجامعة, لأنها مملة للغاية.
(ضحك)
و عندما اطلعت على الاختصاصات في الجامعة.
في جميع الكليات, معظمهم تعلّم معرفة تدميرية.
لا يوجد معرفة انتاجية في الجامعة بالنسبة لي.
إذا تعلمت لكي تصبح معمارياً أو مهندسا,
ذلك يعني أنك ستدمر أكثر.
كلما عمل هؤولاء الأشخاص أكثر, ستتدمر الجبال أكثر.
و الأراضي الجيدة حول حوض تشاو برايا
ستصبح مغطاة بالاسمنت أكثر فأكثر.
إننا ندمر أكثر.
إذا ذهبنا إلى كلية الزراعة أو شيء من هذا القبيل,
هذا يعني أننا سنتعلم كيف نسمم,
أن نسمم الأراضي و المياه,
و نتعلم كيف ندمر كل شيء.
أشعر بأن كل شيء نفعله معقد جداً, صعب جداً.
نحن فقط نجعل كل شيء أصعب.
و هكذا كانت الحياة صعبةً جداً شعرت بخيبة الأمل.
و بدأت بالتفكير حول, لماذا عليّ أن أكون في بانكوك؟
عدت بتفيكري إلى طفولتي,
لم يكن أحد يعمل ثمان ساعات في اليوم
كل الناس كانوا يعملون لساعتين, لمدة شهرين في العام,
شهر لزرع الأرز و شهر آخر لحصاده.
و الباقي كان وقت فراغ, عشرة شهور من وقت الفراغ.
و لهذا كان للناس في تايلاند الكثير من المهرجانات,
في كل شهر مهرجان.
(ضحك)
بسبب امتلاكهم للكثير من وقت الفراغ.
في ذلك الزمان, الجميع كان يأخد قيلولة في النهار.
حتى الآن في لاوس, إذهبوا إلى لاوس إذا استطعتم,
يأخذ الناس قيلولة بعد الغداء.
و عندما يستيقظون, كل ما يفعلونه هو الثرثرة,
كيف حال صهرك, كيف هي زوجتك, كيف حال زوجة أبنك.
لدى الناس الكثير من الوقت
و لهذا السبب,
لديهم الوقت لأن يجلسوا مع أنفسهم.
و عندما يكون لديهم الوقت للجلوس مع أنفسهم,
يكون لديهم الوقت ليفهموا أنفسهم.
عندما يفهموا أنفسم,
عندها يستطيعون رؤية ما يريدونه في حياتهم.
فالعديد من الناس يرون أنهم يريدون السعادة,
يريدون الحب, يريدون الاستمتاع في حياتهم.
و هكذا, يرى الناس الكثير من الجمال في حياتهم,
فيعبرون عن هذا الجمال بطرق عديدة.
بعض الناس يعبرون عنها من خلال نحت مقبض السكين,
جميل جداً
يصنعون السلال بشكل جميل.
و لكن, الآن, لا أحد يقوم بذلك.
لا أحد يستطيع القيام بشيء كهذا.
يستخدم الناس البلاستيك في كل شيء.
لذلك, أشعر بأن هناك شيء خاطىء هنا,
لا أستطيع أن أعيش بهذه الطريقة.
فقررت أن أترك الجامعة,
و عدت إلى قريتي.
عندما عدت إلى قريتي, بدأت بالعيش كما في ذاكرتي,
كما عشت في طفولتي.
بدأت بالعمل لشهرين في السنة.
أنتجت أربعة أطنان من الأرز.
و كل العائلة, ستة أشخاص,
نأكل أقل من نصف طن.
و بذلك نستطيع بيع بعض الأرز.
صنعت بركتي ماء, بركتين لتربية السمك.
و بذلك كان لدينا سمك طوال العام.
كما بدأت بحديقة صغيرة.
أقل من نصف هكتار.
أقضي خمسة عشر دقيقة في اليوم للعناية بهذه الحديقة.
الآن أملك أكثر من 30 صنفاً من الخضار في الحديقة.
و لا يستطيع ستة أشخاص أكل كل هذا.
لدينا فائض لنبيعه في السوق.
و بذلك أصبح لدينا القليل من الدخل أيضاً.
و بذلك أصبحت أشعر, إنه سهل, لماذا كان عليّ أن أكون في بانكوك
لسبع سنوات, أعمل بجد و لا أحصل على ما يكفيني لأكله,
لكن هنا, فقط لشهرين في العام و 15 دقيقة في اليوم
أستطيع إطعام ستة أشخاص.
هذا سهل.
في السابق ظننت أن الأشخاص الأغبياء مثلي
الذين لا يحصلون على درجات جيدة في المدرسة
لا يمكنهم الحصول على منزل.
لأن الأشخاص الأذكى مني,
الأوائل في الصف كل عام,
يحصلون على عمل جيد,
و لكن عليهم أن يعملوا لأكثر من 30 عاماً للحصول على منزل.
أما أنا, الذي لم يستطع التخرج من الجامعة, كيف لي أن أحصل على منزل؟
إنه من المستحيل على الأشخاص الذين لديهم تعليم ضعيف مثلي.
لكن, عندها بدأت البناء باستخدام الطين, إنه سهل جداً.
أقضي ساعتين في اليوم, من الخامسة صباحاً
حتى السابعة صباحاً, ساعتين في اليوم.
و خلال ثلاثة أشهر, أصبح لدي منزل.
بينما صديقي, الأذكى في الصف,
قضى ثلاثة أشهر لبناء منزله أيضاً
ولكن أصبح مديوناً. و عليه أن يدفع دينه لمدة 30 عاماً.
إذاً, مقارنةً به, لدي 29 عاماً و 10 شهور من وقت الفراغ.
(ضحك)
لذلك, أحسست أن الحياة سهلة جداً.
لم أظن أبداً أنني أستطيع بناء منزل بهذه السهولة.
و بقيت أبني منزلاً كل عام, على الأقل منزلاً كل عام.
و الآن, ليس لدي مال, لكن لدي الكثير من المنازل.
(ضحك)
مشكلتي الوحيدة هي في أي منزل سأنام هذه الليلة.
(ضحك)
إذاً, المنزل ليس بالمشكلة, أي شخص يستطيع بناء منزل.
الأولاد بعمر 13 عام في المدرسة,
يستطيعون جمع الطوب معاً, و بذلك يصنعون منزلاً.
بعد شهر واحد, يصبح لديهم مكتبة.
الأولاد يستطيعون بناء منزل,
ناسك مسنّ جداً بإمكانه بناء كوخ لنفسه.
الكثير من الناس يمكنهم بناء منزل.
إذاً, إنه أمر سهل.
إذا لم تصدقوني, جربوا.
إذا أراد أحدكم منزلاً.
كان الشيء التالي عندها هو اللباس.
شعرت في السابق بأني فقير, و بأنني غير أنيق.
حاولت أن ألبس لأبدو كشخص آخر, لأبدو كنجم سينيمائي.
و لأبدو بشكل جيد, بشكل أفضل.
ادخرت المال لمدة شهر كامل حتى أشتري سروال جينز.
و عندما ارتديته, استدرت إلى اليمين و إلى اليسار,
نظرت في المرآة.
في كل مرة أنظر إليها, أرى أنني ما زلت نفس الشخص.
السروال الأغلى في العالم لا يستطيع تغيير حياتي.
شعرت بأنني مجنونٌ جداً, لم كان عليّ شراؤه؟
أن أقضي شهراً كاملاً لشراء سروال.
لم يغير في نفسي شيئاً.
بدأت بالتفكير أكثر حول ذلك.
لم علينا اتباع الموضة؟
فعندما نتبعها, لا نستطيع اللحاق بها أبداً,
لأننا نتبعها.
إذاً لا تتبعها, ابق حيث أنت فقط.
(ضحك)
استخدم ما لديك.
و هكذا, منذ ذلك الوقت و حتى الآن, 20 عاماً لم أشتر الملابس مجدداً أبداً.
كل الملابس التي لدي هي بقايا من أشخاص آخرين
عندما يأتي الناس لزيارتي, عندما يبدأون بالمغادرة,
يتركون الكثير من الملابس هناك.
و هكذا, لدي الكثير من الملابس الآن.
(ضحك)
كما عندما يراني الناس مرتدياً ملابس قديمة جداً,
يعطوني المزيد من الملابس.
(ضحك)
و مشكلتي الآن هي أنه عليّ أن أعطي ملابس للناس في الكثير من الأحيان
(ضحك)
إذاً, إنه أمر سهل.
و عندما توقفت عن شراء الملابس, أدركت أنها ليست فقط الملابس,
إنها حول شيء آخر في حياتي,
ما تعلمته هو أنني عندما أشتري شيئاً
و أفكر بأنني, اشتريته لأنه أعجبني,
أو اشتريته لأنني بحاجه له.
فإذا اشتريته لأنه أعجبني, هذا يعني أنني على خطأ.
و بالنتيجة أشعر بحرية أكبر عندما أفكر هكذا.
الشيء الأخير هو, عندما أمرض, ماذا عليّ أن أفعل؟
في بداية كنت قلقاً للغاية, لأنني لم أمتلك المال عندها.
ولكنني بدأت أفكر ملياً.
عادةً, المرض هو شيء طبيعي, ليس شيئاً سيئاً.
المرض هو شيء يذكرنا أننا قمنا بشيء سيء في حياتنا,
لهذا السبب نحن نمرض.
فعندما أمرض, أنا بحاجة إلى التوقف و العودة إلى نفسي.
و أعود بتفكيري, ماذا فعلت و كان خاطئاً.
و هكذا تعلمت كيف استخدم الماء لعلاج نفسي,
كيف أستخدم الأرض لعلاج نفسي,
تعلمت استخدام المعارف البدائية لعلاج نفسي
و الآن أنا أعتمد على نفسي في هذه الأشياء.
أشعر بأن الحياة سهلة جداً,
أشعر بشيء هو الحرية, أشعر بأنني حر.
أشعر بأنني لا أقلق كثيراً حول أي شيء,
شعوري بالخوف أصبح أقل, أستطيع فعل أي شيء أريده بحياتي.
في السابق, كان لدي الكثير من المخاوف, لم أكن أستطيع عمل أي شيء.
أما الآن فأشعر بأنني حر, كما لو أنني شخص فريد على الأرض,
لا أحد يشبهني, ليس عليّ أن أتشبه بأي أحد.
أنا رقم واحد.
أشياء كهذه, تجعل الحياة سهلة و خفيفة.
بعد ذلك بدأت بالتفكير
بالأوقات التي قضيتها في بانكوك, كيف شعرت بالسواد في حياتي.
و فكرت بأن العديد من الناس ربما فكروا بنفس طريقتي في ذلك الوقت.
و هكذا بدأنا مكاناً اسمه "بان بان" في شيانغ ماي
هدفنا الرئيسي هو حماية البذور.
و جمع البذور, لأن البذور هي الغذاء, و الغذاء هو الحياة.
بدون البذور, لا حياة.
بدون البذور, لا حرية.
بدون البذور, لا سعادة.
لأن حياتك عندها ستعتمد على أشخاص آخرين.
لأنه ليس لديك غذاء.
لذلك من المهم الحفاظ على البذور.
لهذا ركزنا على حفظ البذور.
هذا هو الشيء الرئيسي في "بان بان".
الشيء الثاني هو مركز التعلم.
أردنا مركزاً لأنفسنا لنتعلم,
لنتعلم كيف نجعل الحياة سهلة.
لأننا تعلمنا طوال حياتنا أن نجعل الحياة أكثر تعقيداً و صعوبة.
كيف نجعل الحياة سهلة؟ إنه سهل,
لكننا لا نعلم كيف نجعلها سهلة بعد الآن.
لأننا كنا دوماً نجعلها أكثر تعقيداً
و الآن, بدأنا التعلم, تعلم أن نكون معاً.
كنا قد تعلمنا سابقاً كيف نعزل أنفسنا
من كل شيء, أن نكون مستقلين,
أن نعتمد على المال فقط.
ألا نحتاج أن نعتمد على بعضنا.
و لكن الآن, حتى نجد السعادة علينا العودة,
للإتصال بذاتنا مرة أخرى, حتى نتصل بالآخرين,
حتى نصل بين العقل و الجسد مرة أخرى.
و هكذا, نصبح سعداء. الحياة سهلة.
و من البداية حتى الآن, ما تعلمته هو
الأشياء الأربعة الأساسية: الطعام, المسكن, الغذاء و الدواء
لا بد أن تكون رخيصة للجميع.
هذه هي الحضارة.
لكن إذا جعلت هذه الأشياء الأربعة صعبة و صعبة جداً على الكثيرين للحصول عليها
هذا عكس التحضر.
فإننا الآن ننظر حولنا
كل شي صعب حتى نحصل عليه.
أشعر بأن هذه الحقبة من الزمن هي الحقبة الأقل تحضراً للإنسان على الأرض
لدينا الكثير من الناس الذين أنهوا دراستهم الجامعية
لدينا الكثير من الجامعات على الأرض,
لدينا الكثير من الأذكياء على الأرض.
لكن الحياة أصبحت أصعب فأصعب.
نجعلها صعبة على من؟
نعمل بجد لأجل من الآن؟
أشعر بأنه خاطئ, أنه غير طبيعي.
لذا كل ما أريده هو العودة إلى الطبيعي.
أن أكون انساناً طبيعياً, أن أكون متساوياً مع الحيوانات.
الطيور تبني عشاً خلال يوم أو يومين.
الفئران تحفر جحراً في ليلة واحدة.
لكن البشر الأذكياء مثلنا
تستغرق 30 عاماً للحصول على مسكن,
و العديد من الناس لا يصدقون أنهم يستطيعون الحصول على منزل في هذه الحياة
إذاً, هذا خطاً.
لماذا ندمر قوّتنا, لماذا ندمر مقدراتنا إلى هذا الحد؟
لذلك أشعر أن هذا كاف بالنسبة لي,
لأن أعيش بهذه الطريقة الغير طبيعية.
الآن أنا أحاول أن أكون طبيعياً.
بينما الناس ينظرون إلي كأنني أنا الغير طبيعي.
(ضحك)
رجل مجنون.
لكنني لا أهتم, لأنها ليست غلطتي.
إنها غلطتهم, أنهم يفكرون هكذا.
و هكذا, حياتي سهلة و خفيفة الآن.
و هذا كاف بالنسبة لي.
يستطيع الناس أن يفكروا كما يريدون.
لا يحق لي إدارة أي شي خارج نفسي.
ما استطيعه هو تغيير طريقة تفكيري, إدارة عقلي.
و الآن, ذهني خفيف و سهل و هذا كاف.
إذا أراد أي أحد أن يملك خياراً, تستطيع أن تملك خيار.
خيار أن تكون سهلة أو صعبة, يعتمد عليك فقط.
شكراً.
(تصفيق)
Es gibt einen Satz, den ich immer
jedem in meinem Leben sagen wollte.
Dieser Satz lautet: „Das Leben ist einfach.“
Es ist so einfach und freudvoll.
Früher dachte ich so nicht.
In Bangkok fühlte sich das Leben sehr schwer und sehr kompliziert an.
Ich wurde in einem armen Dorf im Nordosten Thailands geboren.
Als Kind war alles einfach und voller Freude,
aber als das Fernsehen aufkam, kamen viele Menschen ins Dorf
und sagten:
„Du bist arm, du musst dem Erfolg in deinem Leben nachjagen.
Du musst nach Bangkok gehen und nach Erfolg in deinem Leben streben.“
Ich fühlte mich schlecht, ich fühlte mich arm.
Also musste ich nach Bangkok gehen.
Als ich in Bangkok ankam, war es nicht sehr lustig.
Man muss lernen, eine Menge studieren und sehr hart arbeiten,
dann kann man Erfolg haben.
Ich arbeitete sehr hart, mindestens acht Stunden am Tag,
aber alles, was ich essen konnte, war eine Schüssel Nudeln pro Mahlzeit
oder Bambussprossen mit gebratenem Reis oder etwas in der Art.
Ich wohnte sehr schlecht, in einem kleinen Raum mit vielen Menschen.
Es war sehr heiß.
Ich begann, an vielem zu zweifeln.
Wenn ich hart arbeite, warum ist dann mein Leben so schwer?
Etwas muss verkehrt sein,
denn ich produziere viele Dinge, kann aber nicht genügend bekommen.
Ich versuchte zu lernen, zu studieren.
Ich versuchte, an der Universität zu studieren.
Es ist sehr schwer, in der Universität zu lernen, denn es ist sehr langweilig.
(Lachen)
Ich sah mir die Fächer an der Universität an.
In jeder Fakultät war das meiste Wissen destruktiv.
In meinen Augen gibt es in der Universität kein produktives Wissen.
Wenn Sie ein Architekt oder ein Ingenieur werden,
heißt das, Sie ruinieren noch mehr.
Je mehr diese Menschen arbeiten, desto mehr Berge werden zerstört.
Gutes Land im Chao-Phraya-Becken
wird mehr und mehr mit Beton versiegelt.
Wir zerstören mehr.
Wenn wir die Landwirtschafts-Fakultät besuchen,
lernen wir zu vergiften --
Land und Wasser zu vergiften --
und wir lernen, alles zu vernichten.
Ich habe das Gefühl, alles, was wir tun, ist so kompliziert und schwierig.
Wir machen einfach alles schwer.
Das Leben war so hart und ich war enttäuscht.
Ich dachte darüber nach, warum ich in Bangkok sein musste.
Ich erinnerte mich an meine Kindheit.
Keiner arbeitete 8 Stunden,
jeder arbeitete zwei Stunden pro Tag, zwei Monate im Jahr.
Einen Monat Reis pflanzen und einen Monat Reis ernten.
Der Rest ist freie Zeit, zehn Monate Freizeit.
Deshalb gibt es in Thailand so viele Feste.
Jeden Monat haben sie ein Fest.
(Lachen)
Weil sie so viel Freizeit haben.
Tagsüber macht jeder ein Nickerchen.
Selbst heute machen die Menschen in Laos -- besuchen Sie Laos, wenn Sie können --
ein Nickerchen nach dem Mittagessen.
Wenn sie aufwachen, tratschen sie nur.
Wie geht es deinem Schwiegersohn, deiner Frau, deiner Schwiegertochter?
Die Menschen haben viel Zeit.
Aber weil sie viel Zeit haben,
verbringen sie viel Zeit mit sich selbst.
Und wenn sie Zeit für sich haben,
haben sie Zeit, sich selbst verstehen zu lernen.
Wenn sie sich selbst verstehen,
können sie erkennen, was sie in ihrem Leben wollen.
Also erkennen viele Menschen, dass sie Glück wollen,
sie wollen Liebe, sie wollen ihr Leben genießen.
Die Menschen sehen viel Schönes in ihrem Leben,
also drücken sie diese Schönheit auf viele Arten aus.
Manche Menschen, indem sie den Griff ihres Messer schnitzen.
Sehr schön.
Sie flechten sehr schöne Körbe.
Aber jetzt tut das niemand mehr.
Niemand kann so etwas noch tun.
Die Menschen benutzen überall Plastik.
Ich finde, dass daran etwas falsch ist.
Ich kann so nicht mehr leben.
Also entschied ich, die Universität zu verlassen
und ging zurück nach Hause.
Wieder zu Hause, begann ich so zu leben, wie in meiner Erinnerung
als ich Kind war.
Ich begann, zwei Monate im Jahr zu arbeiten.
Ich erntete vier Tonnen Reis.
Unsere ganze Familie, sechs Menschen,
isst weniger als eine halbe Tonne pro Jahr.
Wir können etwas verkaufen.
Ich übernahm zwei Fischteiche.
Wir haben das ganze Jahr über Fisch zum Essen.
Ich legte einen kleinen Garten an.
Weniger als 2.000 m².
Ich kümmere mich täglich 15 Minuten um den Garten.
Ich habe mehr als 30 Gemüsesorten im Garten.
Sechs Menschen können unmöglich all das essen.
Wir haben Überschuss, den wir auf dem Markt verkaufen.
So haben wir auch noch etwas Einkommen.
Es fühlt sich so einfach an. Warum musste ich nach Bangkok?
Sieben Jahre lang hart arbeiten, und zu wenig zu essen.
Hier kann ich mit nur 2 Monaten und 15 Minuten Arbeit am Tag
sechs Menschen ernähren.
Das ist einfach.
Früher dachte ich, dass dumme Leute wie ich,
die nie eine gute Schulnote hatten,
niemals ein Haus haben können.
Denn Menschen, die klüger sind als ich,
die jedes Jahr Klassenbester sind,
bekommen einen guten Job
und müssen dann 30 Jahre arbeiten, um ein Haus zu haben.
Wie kann dann ich, der ich die Universtät nicht abgeschlossen habe, ein Haus haben?
Es ist hoffnungslos für Menschen mit geringer Bildung wie mich.
Aber dann begann ich mit Lehmbauten. Es ist so einfach.
Ich arbeite zwei Stunden pro Tag daran, von 5 Uhr morgens
bis 7 Uhr morgens -- zwei Stunden pro Tag.
Und in drei Monaten habe ich ein Haus.
Ein Freund von mir, der Klassenbeste,
brauchte auch drei Monate, um sein Haus zu bauen.
Aber er musste sich verschulden und seinen Kredit 30 Jahre lang abbezahlen.
Im Vergleich zu ihm habe ich also 29 Jahre und 10 Monate Freizeit.
(Lachen)
Daher finde ich, dass das Leben so einfach ist.
Ich dachte nie, dass ich so einfach selbst ein Haus bauen könnte.
Ich baue jetzt jedes Jahr ein Haus, mindestens ein Haus pro Jahr.
Ich habe kein Geld, aber ich habe viele Häuser.
(Lachen)
Mein Problem ist: in welchem Haus schlafe ich heute?
(Lachen)
Also, ein Haus ist kein Problem, jeder kann ein Haus bauen.
Die Kinder stellen mit 13 Jahren in der Schule zusammen Ziegel her,
sie bauen ein Haus.
Nach einem Monat haben sie eine Bibliothek.
Die Kinder können ein Haus bauen,
eine sehr alte Nonne kann eine Hütte für sich selbst bauen.
Viele Menschen können ein Haus bauen.
Also, es ist leicht.
Wenn Sie mir nicht glauben, versuchen Sie es,
wenn Sie ein Haus haben wollen.
Die nächste Sache ist Kleidung.
Ich fühlte mich arm, so als wäre ich nicht schön.
Ich versuchte mich zu kleiden wie jemand anderes, wie ein Filmstar.
Damit ich gut aussehe, besser aussehe.
Ich sparte einen Monat, um eine Jeans zu kaufen.
Als ich sie anzog, drehte ich mich hin und her
und sah in den Spiegel.
Jedesmal wenn ich hinsehe, bin ich die gleiche Person.
Die teuersten Hosen können mein Leben nicht verändern.
Ich kam mir so blöd vor. Warum musste ich sie kaufen?
Einen Monat sparen, um eine Jeans zu haben.
Es ändert mich nicht.
Ich dachte mehr darüber nach.
Warum müssen wir der Mode folgen?
Denn, wenn wir der Mode folgen, holen wir sie nie ein,
denn wir folgen ihr.
Folgen Sie ihr nicht. Bleiben Sie.
(Lachen)
Nutzen Sie, was Sie haben.
Seitdem habe ich jetzt 20 Jahre lang keine Kleidung mehr gekauft.
Die ganze Kleidung, die ich habe, sind Reste von Anderen.
Wenn Menschen mich besuchen und dann wieder fahren,
lassen sie eine Menge Kleidung zurück.
Ich habe jetzt eine Menge Kleidung.
(Lachen)
Wenn Menschen mich alte Kleidung tragen sehen
geben Sie mir noch mehr Kleidung.
(Lachen)
Ich muss also sehr oft die Kleidung an andere Menschen weitergeben.
(Lachen)
Also, es ist einfach.
Als ich aufhörte, Kleidung zu kaufen, merkte ich, es geht nicht nur um Kleidung.
Es geht um etwas anderes in meinem Leben.
Ich lernte daraus, mich beim Einkaufen zu fragen:
Kaufe ich es, weil ich es mag?
Oder kaufe ich es, weil ich es brauche?
Wenn ich es kaufe, weil ich es mag, liege ich falsch.
Wenn ich so denke, fühle ich mich freier.
Die letzte Sache ist: Wenn ich krank werde, was mache ich dann?
Am Anfang sorgte ich mich wirklich, denn ich hatte damals kein Geld.
Aber ich dachte mehr darüber nach.
Eigentlich ist Krankheit eine normale Sache, nichts Schlechtes.
Krankheit ist etwas, das uns erinnert, dass wir etwas falsch gemacht haben,
deshalb werden wir krank.
Wenn ich also krank werde, muss ich anhalten und zu mir kommen.
Und darüber nachdenken, was ich falsch gemacht habe.
Ich lernte, wie ich Wasser zur Heilung verwende,
wie ich Erde zur Heilung verwende,
ich lernte Grundkenntnisse, wie man sich selbst heilen kann.
Seit ich in diesen 4 Punkten auf mich selbst zähle,
empfinde ich das Leben als sehr einfach.
Ich empfinde etwas wie Freiheit, ich fühle mich frei.
Ich finde, dass ich mir nicht zu viele Sorgen mache
ich habe weniger Angst, ich kann tun, was immer ich in meinem Leben tun will.
Früher hatte ich häufig Angst, dass ich nichts tun könnte.
Aber jetzt fühle ich mich sehr frei, als wäre ich einmalig auf dieser Erde,
niemand ist wie ich und ich muss nicht so sein wie jemand anders.
Ich bin die Nummer eins.
Also, solche Dinge machen es sehr einfach, sehr leicht.
Im Nachhinein denke ich,
dass ich mich damals in Bangkok sehr düster in meinem Leben gefühlt habe.
Ich dachte, dass vielleicht viele Menschen so wie ich damals empfinden.
Also gründeten wir einen Ort namens „Pun Pun“ in Chiang Mai.
Das Hauptziel ist, einfach Saatgut zu retten.
Um Saaten zu sammeln, denn Saat ist Nahrung, Nahrung ist Leben.
Gibt es keine Saat, gibt es kein Leben.
Keine Saat, keine Freiheit.
Keine Saat, keine Freude.
Denn Ihr Leben hängt von jemand anderem ab.
Denn Sie haben keine Nahrung.
Es ist also sehr wichtig, Saatgut zu retten.
Daher konzentrieren wir uns darauf.
Das ist die Hauptsache in Pun Pun.
Die zweite ist, dass es ein Lernzentrum ist.
Wir wollen ein Zentrum haben, wo wir selbst lernen können,
wie man das Leben einfach gestalten kann.
Denn wir wurden immer gelehrt, das Leben kompliziert und schwer zu machen.
Wie können wir es einfach machen? Es ist einfach,
aber wir wissen nicht mehr, wie wir es einfach machen.
Denn wir machen es immer kompliziert.
Jetzt beginnen wir zu lernen, und lernen, zusammen zu sein.
Denn wir wurden gelehrt, uns von allem zu trennen,
unabhängig zu sein,
sodass wir uns allein auf Geld stützen.
Wir brauchen andere Menschen nicht.
Aber zum Glücklichsein müssen wir zurückkehren,
uns wieder mit uns selbst verbinden, uns mit anderen Menschen verbinden,
unseren Geist und Körper wieder verbinden.
Wir können glücklich sein. Das Leben ist einfach.
Ich lernte vom Anfang bis heute,
dass die vier Grundbedürfnisse Essen, Wohnen, Kleidung und Medizin
billig und für jeden einfach zu haben sein müssen.
Das ist Zivilisation.
Wenn man diese vier Dinge schwer oder sehr schwer erreichbar für viele macht,
dann ist das unzivilisiert.
Wenn wir uns jetzt überall umsehen,
ist alles schwer zu haben.
Ich finde, dies ist die unzivilisierteste Ära der Menschen auf dieser Erde.
Wir haben so viele Menschen, die die Universität abschließen,
haben so viele Universitäten auf der Erde,
haben so viele kluge Leute auf der Erde.
Aber das Leben wird immer schwerer.
Für wen machen wir es schwer?
Für wen arbeiten wir gerade hart?
Ich finde, es ist falsch, es ist nicht normal.
Ich will einfach zurück zum Normalen kommen.
Eine normale Person zu sein, gleich mit den Tieren zu sein.
Vögel bauen ein Nest in ein oder zwei Tagen.
Ratten graben ein Loch in einer Nacht.
Aber wir klugen Menschen
brauchen 30 Jahre für ein Haus.
Und viele können sich nicht vorstellen, überhaupt ein Haus zu haben.
Also, das ist falsch.
Warum vernichten wir unsere Kraft, warum vernichten wir unsere Möglichkeiten?
Ich finde, es reicht für mich, auf normale Weise zu leben,
auf abnormale Weise.
Also versuche ich jetzt, normal zu sein.
Aber die Menschen sehen mich als abnormal an.
(Lachen)
Als einen Verrückten.
Aber es ist mir egal, denn es ist nicht mein Fehler.
Es ist ihr Fehler, dass sie so denken.
Mein Leben ist jetzt einfach und leicht.
Das reicht mir.
Leute können denken, was sie wollen.
Ich kann nichts außerhalb meiner selbst verändern.
Ich kann mein Bewusstsein verändern.
Jetzt ist mein Bewusstsein leicht und einfach, das reicht mir.
Wenn Sie eine Wahl haben wollen, dann haben Sie eine.
Die Wahl, einfach oder schwierig zu sein, hängt von Ihnen ab.
Danke.
(Applaus)
Υπάρχει μία φράση που πάντοτε ήθελα
να πω σε όλους, στη ζωή μου.
Αυτή η φράση είναι: «Η ζωή είναι εύκολη».
Είναι τόσο εύκολη και διασκεδαστική.
Στο παρελθόν, ποτέ δε σκεφτόμουν έτσι.
Όταν ήμουν στην Μπανγκόκ, ένιωθα ότι η ζωή είναι πολύ δύσκολη, πολύ πολύπλοκη.
Γεννήθηκα σε ένα φτωχό χωριό στη Νοτιανατολική Ταϊλάνδη
Όταν ήμουν παιδί, τα πάντα ήταν διασκεδαστικά και εύκολα,
αλλά όταν πρωτοεμφανίστηκε η τηλεόραση, πολλοί άνθρωποι ήρθαν στο χωριό,
και είπαν:
«Είσαι φτωχός, πρέπει να κυνηγήσεις την επιτυχία στη ζωή σου».
Πρέπει να πας στην Μπανγκόκ και να κυνηγήσεις την επιτυχία στη ζωή σου».
Τότε ένιωσα άσχημα, ένιωσα φτωχός.
Οπότε έπρεπε να πάω στην Μπανγκόκ.
Όταν πήγα στην Μπανγκόκ, δεν ήταν τόσο διασκεδαστικά.
Πρέπει να μάθεις, να διαβάσεις πολύ και να δουλέψεις πολύ σκληρά,
και τότε θα καταφέρεις να επιτύχεις.
Δούλευα πολύ σκληρά, οχτώ ώρες την ημέρα το λιγότερο,
όμως το μόνο που μπορούσα να φάω ήταν ένα μπολ από νούντλς ανά γεύμα,
ή ένα Τάμα πιάτο από τηγανισμένο ρύζι ή κάτι παρόμοιο.
Εκεί που έμενα ήταν πολύ άσχημα, ένα πολύ μικρό δωμάτιο που κοιμόντουσαν πολλοί.
Είχε πολλή ζέστη.
Άρχισα να αναρωτιέμαι πολύ.
Αφού δουλεύω σκληρά, γιατί η ζωή μου είναι τόσο δύσκολη;
Θα πρέπει κάτι να πηγαίνει λάθος,
γιατί παράγω πολλά πράγματα, αλλά δεν μπορώ να αποκτήσω αρκετά.
Προσπάθησα να μάθω, προσπάθησα να σπουδάσω.
Προσπάθησα να σπουδάσω στο πανεπιστήμιο.
Είναι πολύ δύσκολο να μάθεις στο πανεπιστήμιο γιατί είναι πολύ βαρετό.
(Γέλια)
Όταν άρχισα να κοιτάζω τα μαθήματα στο πανεπιστήμιο,
σε κάθε τμήμα, τα περισσότερα πρόσφεραν αφηρημένη γνώση.
Δεν υπήρχε παραγωγική γνώση στο πανεπιστήμιο για μένα.
Αν σπουδάσεις για να γίνεις αρχιτέκτονας ή μηχανικός,
αυτό σημαίνει ότι καταστρέφεις περισσότερο.
Όσο περισσότερο δουλεύουν αυτά τα άτομα, τόσο περισσότερα βουνά θα καταστραφούν.
Η γη στην περιοχή Τσάο Πράγια Μπάσιν
θα καλυφθεί με τσιμέντο όλο και περισσότερο.
Καταστρέφουμε περισσότερο.
Αν σπουδάσουμε γεωργία ή κάτι παρόμοιο,
αυτό σημαίνει ότι μαθαίνουμε πώς να δηλητηριάσουμε,
να μολύνουμε τη γη, το νερό,
και μαθαίνουμε να καταστρέφουμε τα πάντα.
Νιώθω πως οτιδήποτε κάνουμε είναι τόσο μπερδεμένο, τόσο δύσκολο.
Απλώς κάνουμε τα πράγματα δύσκολα.
Η ζωή ήταν τόσο δύσκολη που ένιωσα απογοητευμένος.
Άρχισα να σκέφτομαι, γιατί έπρεπε να έρθω στην Μπανγκόκ;
Σκεφτόμουν τότε που ήμουν παιδί,
κανείς δε δούλευε οχτώ ώρες τη μέρα,
όλοι δούλευαν δύο ώρες, δύο μήνες το χρόνο,
φύτευαν ρύζι τον ένα μήνα και μάζευαν τη σοδειά τον άλλο μήνα.
Το υπόλοιπο είναι ελεύθερος χρόνος, δέκα μήνες ελεύθερος χρόνος.
Γι' αυτό τον λόγο έχουμε τόσα πολλά φεστιβάλ στην Ταϊλάνδη,
κάθε μήνα έχουμε φεστιβάλ.
(Γέλια)
Επειδή έχουν τόσο πολύ ελεύθερο χρόνο.
Κατά τη διάρκεια της ημέρας, όλοι έπαιρναν έναν υπνάκο.
Ακόμα και τώρα στο Λάος, πηγαίνετε στο Λάος αν μπορείτε,
οι άνθρωποι κοιμούνται μετά το μεσημεριανό.
Κι όταν ξυπνήσουν, απλώς κουτσομπολεύουν,
πώς είναι ο γαμπρός σου, πώς είναι η γυναίκα σου, η νύφη σου.
Οι άνθρωποι έχουν πολύ χρόνο,
αλλά επειδή έχουν πολύ χρόνο,
έχουν χρόνο για να είναι με τον εαυτό τους.
Κι όταν έχουν χρόνο να είναι με τον εαυτό τους,
έχουν τον χρόνο να καταλάβουν τον εαυτό τους.
Όταν καταλάβουν τον εαυτό τους,
μπορούν να δούν τι θέλουν από τη ζωή.
Πολλοί άνθρωποι λένε ότι αυτό που θέλουν είναι η ευτυχία,
θέλουν αγάπη, θέλουν να απολαμβάνουν τη ζωή.
Οι άνθρωποι βλέπουν πολλή ομορφιά στη ζωή τους,
και εκφράζουν αυτή την ομορφιά με πολλούς τρόπους.
Ορισμένοι άνθρωποι σκαλίζοντας τη λαβή ενός μαχαιριού,
πολύ όμορφα,
πλέκουν τα καλάθια πολύ όμορφα.
Αλλά, πλέον, κανείς δε χρησιμοποιεί αυτή τη λέξη.
Κανείς δεν μπορεί να κάνει κάτι τέτοιο.
Οι άνθρωποι χρησιμοποιούν πλαστικό παντού.
Οπότε, νιώθω ότι κάτι πάει λάθος με αυτό,
δεν μπορώ να ζω με αυτό τον τρόπο που ζω.
Έτσι, αποφάσισα να παρατήσω το πανεπιστήμιο,
και γύρισα πίσω σπίτι.
Όταν επέστρεψα πίσω στο σπίτι, άρχισα να ζω όπως θυμόμουν
ότι ζούσα, όταν ήμουν παιδί.
Άρχισα να δουλεύω δύο μήνες το χρόνο.
Έβγαλα τέσσερις τόνους ρύζι.
Και όλη η οικογένεια μαζί, έξι άτομα,
καταναλώνουμε λιγότερο από μισό τόνο το χρόνο.
Άρα μπορούμε να πουλήσουμε λίγο ρύζι.
Είχα δύο λίμνες, δύο ιχθυοτροφεία.
Είχαμε ψάρια για να φάμε όλο το χρόνο.
Ξεκίνησα έναν μικρό κήπο.
Περίπου δύο στρέμματα.
Ξόδευα δεκαπέντε λεπτά την ημέρα για να περιποιηθώ τον κήπο.
Έχω πάνω από τριάντα ποικιλίες λαχανικών στον κήπο.
Οπότε έξι άτομα δεν μπορούν να τα φάνε όλα αυτά.
Έχουμε πλεόνασμα για να το πουλήσουμε στην αγορά.
Επίσης, μπορούμε να έχουμε και κάποιο εισόδημα.
Οπότε, ένιωσα ότι είναι εύκολο, γιατί έπρεπε να είμαι στην Μπανγκόκ
για εφτά χρόνια, όπου δούλευα σκληρά και μετά να μην έχω αρκετά για να φάω,
αλλά εδώ, μόλις με δύο μήνες το χρόνο και δεκαπέντε λεπτά την ημέρα
μπορούσα να ταΐσω έξι άτομα.
Αυτό είναι εύκολο.
Πριν από αυτό, πίστευα ότι χαζοί άνθρωποι σαν εμένα
που ποτέ δεν μπόρεσαν να πάρουν καλό βαθμό στο σχολείο,
δεν μπορούν να έχουν ένα σπίτι.
Γιατί οι άνθρωποι που είναι πιο έξυπνοι από μένα,
που βγαίνουν πρώτοι στην τάξη κάθε χρόνο,
θα βρουν καλή δουλειά,
αλλά χρειάζεται να δουλεύουν πάνω από 30 χρόνια για να αποκτήσουν ένα σπίτι.
Αλλά εγώ που δεν τελείωσα το πανεπιστήμιο, πώς θα μπορούσα να αποκτήσω ένα σπίτι;
Άνθρωποι χωρίς ελπίδα, όσοι έχουν χαμηλή μόρφωση, όπως εγώ.
Αλλά, όταν ξεκίνησα να χτίζω, ήταν πολύ εύκολο.
Ξόδευα δύο ώρες την ημέρα, από τις 5 το πρωί,
μέχρι τις 7 το πρωί, δύο ώρες την ημέρα.
Σε τρεις μήνες, είχα σπίτι.
Κάποιος άλλος φίλος που ήταν ο πιο έξυπνος μαθητής στην τάξη
ξόδεψε τρεις μήνες για να φτιάξει το σπίτι του, επίσης.
Αλλά χρεώθηκε. Έπρεπε να πληρώνει για το χρέος του 30 χρόνια.
Έτσι, σε σχέση με εκείνον, έχω 29 χρόνια και 10 μήνες ελεύθερου χρόνου.
(Γέλια)
Οπότε, νιώθω ότι η ζωή είναι τόσο εύκολη.
Ποτέ δεν περίμενα ότι θα κατάφερνα να χτίσω ένα σπίτι τόσο εύκολα.
Τώρα συνεχίζω και χτίζω σπίτια κάθε χρόνο, τουλάχιστον ένα το χρόνο.
Τώρα, δεν έχω καθόλου λεφτά αλλά έχω πολλά σπίτια.
(Γέλια)
Το πρόβλημα μου είναι σε ποιο σπίτι θα κοιμηθώ απόψε.
(Γέλια)
Οπότε, το σπίτι δεν είναι πρόβλημα, όλοι μπορούν να χτίσουν ένα σπίτι.
Τα παιδιά, δεκατριών χρόνων στο σχολείο,
φτιάχνουν τούβλα μαζί, φτιάχνουν σπίτι.
Μετά από ένα μήνα, έχουν βιβλιοθήκη.
Τα παιδιά μπορούν να φτιάξουν ένα σπίτι,
ένας πολύ γέρος καλόγερος, μπορεί να χτίσει μια δική του καλύβα.
Πολλοί άνθρωποι μπορούν να χτίσουν ένα σπίτι.
Οπότε, είναι εύκολο.
Αν δε με πιστεύετε, δοκιμάστε το.
Αν κάποιος θέλει να έχει ένα σπίτι.
Το επόμενο πράγμα είναι ο ρουχισμός.
Ένιωθα ότι είμαι φτωχός, ότι δεν είμαι όμορφος.
Προσπάθησα να ντυθώ σαν κάποιον άλλο, σαν αστέρας του κινηματογράφου.
Για να δείχνω πιο όμορφος, να δείχνω καλύτερος.
Αποταμίευα ένα μήνα για να αγοράσω ένα ζευγάρι τζιν.
Όταν τα φορούσα, γυρνούσα αριστερά και δεξιά,
κοιταζόμουν στον καθρέφτη.
Κάθε φορά που κοιτούσα, ήμουν το ίδιο άτομο.
Τα πιο ακριβά ρούχα, δεν μπορούσαν να αλλάξουν τη ζωή μου.
Αισθανόμουν τόσο τρελός, γιατί έπρεπε να τα αγοράσω;
Ξόδεψα ένα μήνα για να μπορέσω να αγοράσω ένα παντελόνι.
Δε με αλλάζει.
Άρχισα να σκέφτομαι περισσότερο γι' αυτό.
Γιατί πρέπει να ακολουθούμε τη μόδα;
Όταν ακολουθούμε τη μόδα δεν μπορούμε ποτέ να την φτάσουμε
επειδή την ακολουθούμε.
Οπότε, μην την ακολουθείτε, απλά μείνετε εδώ.
(Γέλια)
Χρησιμοποιήστε αυτά που έχετε.
Οπότε, μετά από αυτό και μέχρι τώρα, 20 χρόνια, δεν αγόρασα ποτέ ξανά ρούχα.
Όσα ρούχα έχω είναι ό,τι περισσεύει από άλλους.
Όταν έρχονται άνθρωποι να με επισκεφτούν, φεύγοντας
αφήνουν πολλά ρούχα.
Οπότε, έχω τόνους ρούχων τώρα.
(Γέλια)
Όταν με βλέπουν οι άνθρωποι να φοράω παλιά ρούχα,
μου δίνουν περισσότερα ρούχα.
(Γέλια)
Το πρόβλημα μου είναι ότι πρέπει να χαρίζω ρούχα στον κόσμο πολύ συχνά.
(Γέλια)
Οπότε, είναι πολύ εύκολο.
Όταν σταμάτησα να αγοράζω ρούχα, ένιωσα ότι δεν είναι μόνο τα ρούχα,
πρόκειται για κάτι άλλο στη ζωή μου.
Αυτό που έμαθα είναι ότι όταν αγοράζω κάτι,
και το σκέφτομαι, το αγοράζω επειδή μου αρέσει,
ή το αγοράζω γιατί το χρειάζομαι.
Οπότε, αν το αγοράσω γιατί μου αρέσει, αυτό σημαίνει ότι κάνω λάθος.
Νιώθω πιο ελεύθερος όταν σκέφτομαι έτσι.
Και το τελευταίο πράγμα είναι, όταν αρρωστήσω, τι θα κάνω;
Στην αρχή ανησυχούσα πραγματικά, γιατί δεν είχα καθόλου χρήματα.
Αλλά, άρχισα να το σκέφτομαι περισσότερο.
Κανονικά, η αρρώστια είναι φυσιολογικό, δεν είναι κάτι κακό.
Η αρρώστια είναι κάτι που μας υπενθυμίζει ότι έχουμε κάνει κάτι λάθος στη ζωή μας.
γι' αυτό αρρωσταίνουμε.
Έτσι, όταν αρρωστήσω, πρέπει να σταματήσω και να ξαναβρώ τον εαυτό μου.
Να σκεφτώ, τι έκανα λάθος.
Έμαθα πώς να χρησιμοποιώ το νερό για να θεραπεύω τον εαυτό μου,
πώς να χρησιμοποιώ τη γη για να θεραπεύω τον εαυτό μου,
έμαθα να χρησιμοποιώ βασικές γνώσεις για να θεραπεύω τον εαυτό μου.
Τώρα που βασίζομαι στον εαυτό μου γι' αυτά τα τέσσερα πράγματα,
νιώθω ότι η ζωή είναι πολύ απλή,
νιώθω κάτι σαν την ελευθερία, νιώθω ελεύθερος.
Νιώθω ότι δε χρειάζεται να ανησυχώ πλέον τόσο πολύ,
νιώθω λιγότερο φόβο, μπορώ να κάνω ό,τι θέλω στη ζωή μου.
Πριν, είχα πολύ φόβο, δεν μπορούσα να κάνω τίποτα.
Αλλά, τώρα νιώθω πολύ ελεύθερος, σα να είμαι ο μοναδικός άνθρωπος στη γη,
κανένας δεν είναι σαν εμένα, δε χρειάζεται να μοιάσω σε κανέναν άλλο.
Είμαι το νούμερο ένα.
Οπότε, τα πράγματα με αυτό τον τρόπο γίνονται πιο εύκολα, πιο ανάλαφρα.
Μετά από αυτό, άρχισα να σκέφτομαι
ότι όταν ήμουν στην Μπανγκόκ, ένιωθα ένα σκοτάδι στη ζωή μου.
Άρχισα να σκέφτομαι ότι πολλοί μπορεί να σκέφτονται σαν εμένα εκείνη τη στιγμή.
Οπότε, δημιουργήσαμε ένα χώρο που ονομάσαμε «Παν Παν» στην Τσιάνγκ Μάι.
Ο κύριος σκοπός ήταν να αποθηκεύουμε σπόρους.
Να μαζεύουμε σπόρους, γιατί οι σπόροι είναι τροφή και η τροφή είναι ζωή.
Αν δεν υπάρχουν σπόροι, δεν υπάρχει ζωή.
Χωρίς σπόρους, δεν έχουμε ελευθερία.
Χωρίς σπόρους, δεν έχουμε ευτυχία.
Γιατί η ζωή σου βασίζεται σε κάποιον άλλο.
Επειδή δεν έχεις τροφή.
Είναι λοιπόν, πολύ σημαντικό να αποθηκεύεις σπόρους.
Γι' αυτό εστιάζουμε στην αποθήκευση σπόρων.
Αυτό είναι το βασικό που κάνουμε στο Παν Παν.
Το δεύτερο πράγμα είναι το εκπαιδευτικό κέντρο.
Θέλουμε να έχουμε ένα κέντρο, όπου θα μαθαίνουμε εμείς,
θα μαθαίνουμε πώς να κάνουμε τη ζωή μας εύκολη.
Γιατί μας έμαθαν να κάνουμε τη ζωή μας πολύπλοκη και δύσκολη, όλη την ώρα.
Πώς μπορούμε να την κάνουμε εύκολη; Είναι εύκολο,
αλλά δεν ξέρουμε πώς να την κάνουμε εύκολη πλέον.
Γιατί συνέχεια την κάνουμε πολύπλοκη
και τώρα, αρχίζουμε να μαθαίνουμε, και μαθαίνουμε να συνυπάρχουμε.
Γιατί μας έμαθαν να αποσυνδέουμε τον εαυτό μας
από οτιδήποτε άλλο, να είμαστε ανεξάρτητοι,
ώστε να βασιζόμαστε μόνο στα χρήματα.
Να μη βασιζόμαστε ο ένας στον άλλο.
Αλλά τώρα, για να γίνουμε ευτυχισμένοι, πρέπει να επιστρέψουμε,
να συνδεθούμε με τον εαυτό μας ξανά, να συνδεθούμε με άλλους ανθρώπους,
να συνδέσουμε το πνεύμα και το σώμα μας μαζί ξανά.
Οπότε, μπορούμε να γίνουμε ευτυχισμένοι. Η ζωή είναι εύκολη.
Από την αρχή μέχρι τώρα, αυτό που έμαθα
είναι οι τέσσερις βασικές ανάγκες: τροφή, στέγαση, ρουχισμός και φάρμακα
θα πρέπει να είναι φτηνά και προσιτά σε όλους,
αυτό είναι πολιτισμός.
Αλλά αν αυτές οι ανάγκες είναι δυσπρόσιτες και δύσκολα προσβάσιμες για τους πολλούς,
αυτό δεν είναι πολιτισμός.
Οπότε, τώρα όταν κοιτάμε τους ανθρώπους γύρω μας,
όλα είναι δύσκολα να τα αποκτήσεις.
Νιώθω πως ζούμε στην πιο απολίτιστη εποχή των ανθρώπων στη γη.
Έχουμε τόσο πολλούς απόφοιτους πανεπιστημίου,
έχουμε τόσο πολλά πανεπιστήμια στον κόσμο,
έχουμε τόσο έξυπνους ανθρώπους στη γη.
Αλλά η ζωή γίνεται όλο και πιο δύσκολη.
Για ποιον την κάνουμε δύσκολη;
Για ποιον δουλεύουμε τόσο σκληρά;
Νιώθω ότι είναι λάθος ότι δεν είναι φυσιολογικό.
Θέλω απλώς να γίνει ξανά φυσιολογικό.
Να είμαι ένας φυσιολογικός άνθρωπος, ισότιμος με τα ζώα.
Τα πουλιά φτιάχνουν φωλιές σε μία ή δύο μέρες.
Οι αρουραίοι σκάβουν μία τρύπα σε μία νύχτα.
Αλλά, οι έξυπνοι άνθρωποι όπως εμείς
ξοδεύουν τριάντα χρόνια για να αποκτήσουν ένα σπίτι,
και πολλοί δεν πιστεύουν ότι μπορούν να αποκτήσουν σπίτι σ' αυτή τη ζωή.
Αυτό είναι λάθος.
Γιατί καταστρέφουμε τη δύναμη και την ικανότητά μας τόσο πολύ;
Πιστεύω ότι αυτό είναι αρκετό για μένα, να ζω μια φυσιολογική ζωή,
με αφύσικο τρόπο.
Τώρα προσπαθώ να είμαι φυσιολογικός.
Αλλά, οι άνθρωποι με βλέπουν σαν αφύσικο άτομο.
(Γέλια)
Έναν τρελό τύπο.
Αλλά, δε με νοιάζει, γιατί δε φταίω εγώ.
Είναι πρόβλημά τους, που σκέφτονται έτσι.
Η ζωή μου τώρα είναι εύκολη και λαμπερή.
Και αυτό είναι αρκετό για μένα.
Οι άνθρωποι μπορεί να σκέφτονται ό,τι θέλουν.
Δεν μπορώ να διαχειριστώ τίποτα έξω από τον εαυτό μου.
Αυτό που μπορώ να κάνω είναι να αλλάξω το μυαλό μου, να διαχειριστώ το μυαλό μου.
Το μυαλό μου είναι φωτεινό και εύκολο, και αυτό είναι αρκετό.
Αν κάποιος θέλει να έχει επιλογές, μπορεί να έχει επιλογές.
Η επιλογή μπορεί να είναι εύκολη ή δύσκολη, εξαρτάται από εσένα.
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Hay una frase que siempre he querido
decirle a todos los que forman parte de mi vida.
Dicha frase es «la vida es fácil».
Es muy fácil y divertida.
Nunca antes lo había visto de ese modo.
Cuando vivía en Bangkok, pensaba que la vida era muy dura, muy difícil.
Nací en una aldea pobre al noreste de Tailandia
y cuando era un niño, todo era fácil y divertido,
pero con la llegada de la TV, mucha gente que llegó a la aldea,
dijo,
«Eres pobre, tienes que ir en pos del éxito en tu vida.
Tienes que ir a Bangkok en busca del éxito en tu vida».
Así que me sentí mal, me sentí pobre.
Necesitaba ir a Bangkok.
Cuando llegué a Bangkok, vi que no había mucha diversión.
Hay que aprender, estudiar mucho y trabajar muy duro,
y entonces se puede alcanzar el éxito.
Yo trabajé muy duro, 8 hrs. al día como mínimo,
pero todo cuanto podía llevarme a la boca era sólo un tazón de fideos por comida,
o algo de tama o arroz frito o algo por el estilo.
El lugar donde me quedaba era horrible, pequeño donde dormían muchas personas.
Hacía mucho calor.
Empecé a hacerme preguntas,
Si trabajo duro, ¿por qué es mi vida tan difícil?
Algo debe estar fallando, porque podría usar
muchas cosas, pero no consigo las suficientes.
Intenté aprender, intenté estudiar,
intenté ir a la universidad.
Es muy difícil aprender en la universidad, porque es muy aburrido.
(Risas)
Cuando miraba las asignaturas que se impartían en la universidad,
en todas las facultades, la mayoría de ellas eran conocimiento destructivo.
No hay conocimiento productivo en la universidad para mí.
Si uno aprende a ser arquitecto o ingeniero,
quiere decir que el daño es mayor.
Cuanto más trabajen estas personas, mayor será el daño a la montaña.
Un buen terreno en la Cuenca de Chao Praya
se verá cada vez más y más recubierto de hormigón.
Destruimos más.
Si estudiamos en la facultad de agricultura o algo por el estilo,
significa que aprendemos cómo envenenar,
envenenar la tierra, el agua,
y aprendemos a destruirlo todo.
Tengo la sensación de que todo es tan complicado, tan difícil.
Hacemos que todo sea complicado.
La vida era muy dura y yo estaba decepcionado.
Empecé a darle vueltas a la situación, ¿por qué tengo que estar en Bangkok?
Pensé en mi niñez,
nadie trabajaba 8 horas al día,
todo el mundo trabajaba 2 horas, dos meses al año,
cultivando arroz un mes y cosechándolo el mes siguiente,
El resto del tiempo era tiempo libre, diez meses de tiempo libre.
Eso explica porque hay tantos festivales en Tailandia,
cada mes hay un festival.
(Risas)
Porque tienen mucho tiempo libre.
Durante el día, todo el mundo se echa una siesta.
Incluso ahora en Laos, vayan a Laos si tienen ocasión,
las personas se echan la siesta después de comer.
Después de levantarse, se limitan a chismear.
¿Cómo está tu yerno? ¿Qué tal está tu mujer, tu nuera?
Las personas tienen mucho tiempo,
y al tener tanto tiempo,
pueden hacer introspección.
Al tener tiempo para hacer introspección,
tienen tiempo para entenderse a sí mismos.
Cuando se entienden a sí mismos,
vislumbran lo que quieren en su vida.
De este modo, muchas personas ven que lo que quieren es felicidad,
quieren amor, quieren disfrutar su vida.
Así pues, las personas ven mucha belleza en su vida,
y expresan esa belleza de numerosas formas.
Algunos grabando el mango de su cuchillo,
muy bonito,
tejen sus cestas muy bien.
No obstante, hoy en día, nadie emplea esa palabra.
Nadie puede hacer algo así.
Las personas utilizan el plástico en todas partes.
Así que sentí que algo fallaba,
No podía vivir como hasta ahora.
Por ello, decidí dejar la universidad
y regresé a casa.
Cuando llegué a casa, empecé a vivir como recordaba,
como cuando era un niño.
Empecé a trabajar durante dos meses al año.
Obtuve cuatro toneladas de arroz.
Toda nuestra familia, 6 en total,
come menos de una tonelada al año.
Así que podemos vender una parte del arroz.
Me encargué de dos estanques, dos estanques de peces.
Podemos comer pescado todo el año.
Empecé un pequeño huerto.
Menos de 2000 m²
Paso 15 minutos al día cuidando el huerto.
Tengo más de 30 variedades de verduras en el huerto.
Seis personas no pueden comérselo todo.
Tenemos un excedente que podemos vender en el mercado.
También podemos obtener algún ingreso.
Así que me dije, esto es fácil, ¿por qué debería estar en Bangkok
durante 7 años, trabajando duro para luego no tener suficiente para comer?
Por el contrario, aquí, trabajando sólo 2 meses al año y 15 minutos al día
puedo alimentar a 6 personas.
Es fácil.
Antes pensaba que los tontos como yo
que nunca tuvieron buenas notas en el colegio,
no podían tener una casa.
Porque las personas que son más listas que yo,
que son los primeros de la clase cada año,
tienen un buen empleo,
pero necesitan trabajar más de 30 años para tener una casa.
¿Cómo iba yo, que no había podido terminar la universidad, llegar a tener una casa?
No había esperanza para las personas que, como yo, tenían un bajo nivel de educación.
Pero entonces empecé a construir mi propia casa, es muy fácil.
Pasaba dos horas al día, desde las 5 de la mañana,
hasta las 7 de la mañana, dos horas al día.
En tres meses, tenía una casa.
Otro amigo mío que era el más listo de la clase,
también tardó tres meses en construir su casa.
Pero él se endeudó. Tenía una deuda para los próximos 30 años.
Así que, en comparación, yo tenía 29 años y 10 meses de tiempo libre.
(Risas)
Así pues, siento que la vida es muy fácil.
Jamás imaginé que podría construir una casa de una forma tan sencilla.
Cada año construía una casa, por lo menos una casa cada año.
En la actualidad, no tengo dinero, pero tengo muchas casas.
(Risas)
Mi problema es saber en qué casa dormiré esta noche.
(Risas)
Así que, el «cómo» no es un problema, cualquiera puede construir una casa.
Los niños de 13 años en la escuela,
hacen ladrillos juntos, pueden construir una casa.
Al cabo de un mes, tienen una biblioteca.
Los niños pueden construir una casa,
una monja anciana puede construirse una cabaña.
Muchas personas pueden construir una casa.
Así pues, es fácil.
Inténtenlo si no me creen.
En caso de que alguno quiera tener una casa.
Lo siguiente, es la ropa.
Yo sentía que era pobre, que no era guapo.
Traté de vestirme como los demás, como una estrella del cine.
Con el fin de verme elegante, de vestir mejor.
Pasé un mes ahorrando dinero para comprarme unos vaqueros.
Cuando me los probé, giré a la izquierda, giré a la derecha,
me miré en el espejo.
Cada vez que miro, veo a la misma persona.
Los pantalones más caros no pueden cambiar mi vida.
Me decía a mí mismo que estaba loco ¿qué necesidad tenía de comprármelos?
Esperé durante un mes para comprarme unos pantalones.
No me ha cambiado.
Empecé a pensar más en ello.
¿Por qué tenemos que seguir la moda?
Porque, cuando buscamos seguir la moda, nunca llegamos a alcanzarla del todo,
porque vamos detrás de la moda.
Así que quédense donde están, no la sigan.
(Risas)
Utilicen lo que tienen.
Así después de eso y hasta ahora, 20 años, no me he comprado nada de ropa.
Toda la ropa que tengo es ropa que otros han desechado.
Cuando las personas vienen a verme, y después, cuando se van,
me dejan mucha ropa.
Así que ahora tengo toneladas de ropa.
(Risas)
Cuando las personas me ven vistiendo ropa muy antigua,
me dan más ropa.
(Risas)
Así que mi problema, es que tengo que darle ropa a los demás muy a menudo.
(Risas)
Así pues, es muy fácil.
Cuando dejé de comprar ropa, me di cuenta que no se trataba solo de la ropa,
se trataba de algo más para mí.
Aprendí que cuando compro algo
y pienso en ello, lo compro porque me gusta,
o porque lo necesito.
Así que si compro algo porque me gusta, significa que cometo un error.
Me siento más libre cuando pienso de este modo.
La última cuestión es saber qué haré cuando me ponga enfermo.
Al principio es algo que me preocupaba mucho, porque no tenía dinero.
Sin embargo, empecé a meditar más.
En general, la enfermedad es algo normal, no es malo.
La enfermedad sirve para recordarnos que hicimos algo mal en nuestras vidas
y por ello nos pusimos enfermos.
Así pues, cuando me pongo enfermo, necesito pisar el freno y pararme a pensar.
Pensar en ello, lo que hice estaba mal.
De este modo, aprendí cómo utilizar agua para curarme,
cómo utilizar la tierra para curarme,
aprendí cómo recurrir a conocimientos básicos para curarme.
Ahora que sólo dependo de mí en estos cuatro aspectos,
opino que la vida es muy sencilla.
Siento algo parecido a la libertad, me siento libre.
Siento que no me preocupo demasiado por nada,
tengo menos miedo, puedo hacer lo que quiera en mi vida.
Antes, tenía mucho miedo, no podía hacer nada.
Por el contrario, ahora me siento muy libre, como si fuese un ser único en este planeta
nadie es como yo y no necesito parecerme a nadie.
Soy el número uno.
Así que, cosas como esta hacen que sea sencillo, nada pesado.
Posteriormente, empecé a pensar en
cuando estaba en Bangkok, no había luz en mi vida.
Empecé a pensar que mucha gente podría pensar lo mismo que yo en aquel entonces.
Así pues, montamos un lugar llamado «Pun Pun» en Chiang Mai.
El objetivo principal era almacenar semillas.
Recoger semillas, porque las semillas son comida y la comida es vida.
Sin semillas, no hay vida.
Sin semillas, no hay libertad.
Sin semillas, no hay felicidad.
Porque su vida depende de otra persona.
Porque uno no tiene alimentos.
Por ello, es muy importante almacenar semillas.
Por eso nos centramos en almacenar semillas.
Es la labor principal que llevamos a cabo en Pun Pun.
En segundo lugar está el centro de aprendizaje.
Queremos tener un centro para nosotros en el que podamos aprender,
aprender cómo hacer que la vida sea más fácil.
Porque nos enseñaron a complicar y hacer que la vida fuese difícil todo el tiempo
¿Cómo podemos hacer que sea fácil? Es sencillo,
pero ya no sabemos cómo hacerlo.
Siempre hacemos que la vida sea algo complicado
y ahora, empezamos a aprender, y aprendemos a estar juntos.
Esto se debe a que nos enseñaron a desconectarnos
de todo lo demás, a ser independientes,
para que sólo pudiésemos contar con el dinero.
No necesitamos contar los unos con los otros.
Pero ahora, para ser felices, tenemos que dar un paso atrás.
volver a conectarnos, conectarnos a otras personas,
conectar nuestro cuerpo y mente otra vez.
Así pues, podemos ser felices, La vida es fácil.
Desde el comienzo hasta ahora, lo que he aprendido
es que las cuatro necesidades básicas: alimentos, vivienda, ropa y medicina
deben ser baratas y accesibles para todos,
en eso consiste la civilización.
Pero, si esos cuatro elementos son casi inaccesibles para muchas personas,
no se puede hablar de civilización.
Ahora, cuando miramos a nuestro alrededor,
vemos lo difícil que es conseguirlo todo.
Siento que esta es la era menos civilizada de la historia de la humanidad.
Hay un gran número de personas que terminan la universidad,
tenemos muchas universidades en el planeta,
existen muchísimas personas inteligentes en la Tierra.
A pesar de ello, la vida es cada vez más difícil.
¿Para quién hacemos que sea difícil?
¿Para quién estamos trabajando tan duro?
Creo que no debería ser así, creo que no es normal.
Quiero volver a la normalidad.
Quiero ser una persona normal, ser igual a los animales,
Los pájaros construyen un nido en uno o dos días.
Las ratas excavan un agujero en una noche.
Sin embargo, los humanos, tan listos como somos
dedicamos 30 años a tener una casa.
Muchas personas ni siquiera creen que puedan llegar a tener una casa en su vida.
Eso no está bien.
¿Por qué destruimos nuestra fuerza? ¿Por qué acabamos con nuestras aptitudes?
Siento que ya me he cansado de vivir de manera normal,
de manera anormal.
Así que ahora intento ser normal.
A pesar de ello, las personas me miran como si yo fuese el anormal.
(Risas)
Un loco.
Pero me da igual, porque no es culpa mía.
Es su culpa, ellos piensan así.
Así pues, mi vida es más fácil y agradable.
Con eso me basta.
Los demás pueden pensar lo que quieran.
No puedo ocuparme de lo que es externo a mí.
Lo que sí puedo hacer es cambiar mi forma de pensar,
Ahora mi forma de pensar es ligera y fácil, con eso me basta.
Si alguien quiere elegir, puede hacerlo.
La elección de hacerlo fácil o difícil, depende de ustedes.
Muchas gracias.
(Aplausos)
Il y a cette phrase que j'ai toujours voulu dire
à tout le monde dans ma vie.
Cette phrase, c'est « la vie est simple ».
Elle est si simple et amusante.
Avant, je ne pensais pas de cette façon.
Quand j'étais à Bangkok, la vie me semblait très dure, compliquée.
Je suis né dans un village pauvre au Nord-Est de la Thaïlande.
Quand j'étais enfant, tout était amusant et simple.
Mais quand la télé est arrivée, plein de gens sont venus au village,
et disaient :
« Tu es pauvre, tu dois trouver le succès dans ta vie.
Tu dois aller à Bangkok pour chercher le succès dans ta vie. »
Alors je me suis senti mal, et pauvre.
Donc je devais aller à Bangkok.
Arrivé à Bangkok, ce n'était pas la joie.
Ils disaient que je devais apprendre, étudier beaucoup et travailler très dur,
et alors j'aurais du succès.
J'ai travaillé très dur, au moins 8 heures par jour,
mais tout ce que j'avais à manger, c'était un bol de nouilles par repas,
ou un plat de tama, ou du riz sauté, ou des choses de ce genre.
Et l'endroit où je logeais était horrible, un petit dortoir surpeuplé.
Il faisait très chaud.
J'ai commencé à me poser beaucoup de questions.
Alors que je travaille dur, pourquoi ma vie est-elle si difficile ?
Il doit y avoir quelque chose qui cloche,
parce que je produis beaucoup de choses, mais je n'en retire pas assez.
Et j'ai essayé d'apprendre, d'étudier.
J'ai essayé d'étudier à l'université.
C'est dur d'apprendre à l'université, parce que c'est ennuyeux.
(Rires)
Et je regardais les sujets proposés à l'université,
quelle que soit la faculté, la plupart étaient des savoirs néfastes.
Il n'y a pas pour moi de savoirs constructifs à l'université.
Si vous étudiez pour devenir architecte ou ingénieur,
vous détruisez davantage.
Plus ces gens sont à l'œuvre, plus la montagne sera détruite.
Et la bonne terre dans le bassin de la Chao Praya
sera de plus en plus recouverte de béton.
Nous détruisons toujours plus.
Quand on va à la faculté d'agriculture,
on apprend comment empoisonner,
rendre toxique le sol, l'eau,
on apprend comment tout détruire.
J'ai le sentiment que tout ce qu'on fait est si compliqué, si difficile.
Nous rendons tout difficile.
La vie était si dure, j'étais déçu.
J'ai commencé à me demander pourquoi je devais être ici, à Bangkok.
Je me suis rappelé quand j'étais enfant,
personne ne travaillait 8 heures par jour
tout le monde travaillait deux heures, deux mois par an.
Un mois pour planter le riz et un autre mois pour récolter le riz.
Le reste, c'est du temps libre, 10 mois de temps libre.
C'est pour ça qu'il y a plein de festivals en Thaïlande,
chaque mois, il y a un festival.
(Rires)
Parce qu'ils ont tellement de temps libre.
Et pendant la journée, tout le monde fait la sieste.
Maintenant même au Laos, allez au Laos si vous avez l'occasion,
les gens font la sieste après le déjeuner.
Et au réveil, ils bavardent :
« Comment va ton beau-fils, ta femme, ta belle-fille ? »
Les gens ont beaucoup de temps,
mais parce qu'ils en ont beaucoup,
ils ont le temps de se retrouver.
Et quand ils ont le temps de se retrouver,
ils ont le temps de se comprendre.
Quand ils se comprennent,
ils peuvent se rendre compte de ce qu'ils veulent dans la vie.
Beaucoup de gens réalisent qu'ils veulent le bonheur,
qu'ils veulent l'amour, qu'ils veulent profiter de la vie.
Les gens voient beaucoup de beauté dans leur vie,
donc ils expriment cette beauté de multiples façons.
Certains en sculptant le manche de leur couteau,
de belle manière,
d'autres en tressant de jolis paniers.
Mais maintenant, plus personne ne fait ça.
Plus personne ne sait faire ça.
Les gens utilisent le plastique partout.
Je sens que là, il y a quelque chose qui ne va pas,
je ne peux pas vivre ainsi.
Alors j'ai décidé de quitter l'université,
et je suis rentré chez moi.
En rentrant chez moi, j'ai commencé à vivre comme dans mes souvenirs
de quand j'étais enfant.
J'ai commencé à travailler deux mois par an.
Je produis quatre tonnes de riz.
L'ensemble de la famille, six personnes,
ne mange qu'une demi-tonne par an.
Nous pouvons vendre du riz.
Ensuite, j'ai creusé deux étangs, deux étangs à poissons.
Nous avons du poisson pour toute l'année.
Et j'ai créé un petit jardin,
de moins de 20 ares.
Et je passe 15 minutes par jour à prendre soin du jardin.
J'ai plus de 30 variétés de légumes dans le jardin.
Alors six personnes ne peuvent pas manger tout ça.
Nous avons du surplus à vendre au marché.
Ça nous fait un revenu supplémentaire.
Alors j'ai l'impression que c'est simple.
Pourquoi j'ai dû passer 7 ans à Bangkok, à travailler dur et ne pas manger assez ?
Alors qu'ici, en deux mois par an, et 15 minutes par jour,
je peux nourrir six personnes.
C'est simple.
Avant, je pensais que les gens stupides comme moi,
qui n'avaient jamais de bonnes notes à l'école,
ne pouvaient pas avoir de maison.
Parce que les gens plus intelligents que moi,
qui étaient premiers de la classe chaque année,
même s'ils ont un bon travail,
doivent travailler plus de 30 ans pour avoir une maison.
Mais moi, qui n'ai pas fini l'université, comment puis-je avoir une maison ?
C'était sans espoir pour des gens avec peu d'éducation, comme moi.
Mais avec la construction en terre, c'est si simple.
J'y passe deux heures par jour, de 5 h du matin à 7 h du matin.
deux heures par jour.
En trois mois, j'ai une maison.
Et un autre ami, qui était le plus malin de la classe,
a passé aussi trois mois à bâtir sa maison.
Mais il a dû s'endetter. Il doit payer sa dette pendant 30 ans.
Comparé à lui, j'ai 29 ans et 10 mois de temps libre.
(Rires)
J'ai l'impression que la vie est si simple.
Je ne pensais pas que je pourrais bâtir une maison si facilement.
Et je continue à en construire, au moins une maison chaque année.
Je n'ai pas d'argent, mais j'ai plein de maisons.
(Rires)
Mon problème, c'est de savoir dans laquelle dormir ce soir.
(Rires)
La maison, c'est pas un problème, n'importe qui peut en bâtir une.
Les enfants de 13 ans, à l'école,
ils produisent des briques ensemble, ils font une maison.
Un mois plus tard, ils ont une bibliothèque.
Les enfants peuvent faire une maison.
Une très vieille nonne peut se bâtir une hutte.
Beaucoup de gens peuvent bâtir une maison.
C'est simple.
Si vous ne me croyez pas, essayez.
Si vous voulez une maison.
Ensuite, c'est les vêtements.
Je me sentais pauvre, et pas très beau,
J'essayais de m'habiller comme quelqu'un d'autre, comme une star,
pour avoir l'air bien, paraître mieux.
J'ai épargné pendant un mois pour acheter une paire de jeans.
En les portant, je me tournais,
me regardant dans le miroir.
A chaque fois, j'étais la même personne.
Le pantalon le plus cher ne peut pas changer ma vie.
C'est comme si j'étais dingue, pourquoi avais-je eu besoin de l'acheter ?
Dépenser un mois de salaire pour avoir un pantalon.
Ça ne me change pas.
J'ai commencé à y réfléchir davantage.
Pourquoi devons-nous suivre la mode ?
Parce qu'en suivant la mode, nous ne la rattrapons jamais
car nous la suivons.
Alors ne la suivez pas, restez ici.
(Rires)
Utilisez ce que vous avez.
Depuis lors, et ça fait 20 ans, je n'ai jamais acheté de vêtements.
Tous ceux que j'ai sont vieux et reçus d'autres personnes.
Des gens me rendent visite, et quand ils partent,
ils laissent beaucoup de vêtements.
Alors j'ai des tonnes d'habits.
(Rires)
Et quand les gens me voient porter de vieux habits,
ils me donnent encore plus d'habits.
(Rires)
Alors mon problème, c'est que je dois donner des vêtements très souvent.
(Rires)
C'est si simple.
Et quand j'ai arrêté d'acheter des habits, je n'ai pas pensé qu'à ça,
il y avait d'autres choses dans ma vie.
Ce que j'ai appris, c'est que, quand j'achète quelque chose,
et quand j'y pense, je l'achète parce que je l'aime,
ou parce que j'en ai besoin.
Si je l'achète parce que je l'aime, ça veut dire que j'ai tort.
Je me sens plus libre quand je pense comme ça.
Et la dernière chose c'est, si je tombe malade, que vais-je faire ?
J'étais vraiment inquiet au début, parce que je n'avais pas d'argent.
Mais j'ai commencé à considérer cela davantage.
En fait, la maladie est une chose normale, ce n'est pas une mauvaise chose.
Ça nous rappelle que nous avons fait quelque chose de mal dans notre vie,
c'est pour ça que nous sommes malades.
Quand je tombe malade, je dois m'arrêter et me recentrer sur moi.
Et penser à tout ça, à ce que j'ai mal fait.
J'ai appris à utiliser l'eau pour me soigner,
à utiliser la terre pour me soigner,
et j'ai appris à utiliser des connaissances de base pour me soigner.
Maintenant que je dépends de moi pour ces 4 choses,
j'ai l'impression que la vie est très simple.
Je ressens comme de la liberté, je me sens libre.
Je ne m'inquiète plus trop pour quoi que ce soit.
J'ai moins de craintes, je fais ce que je veux dans ma vie.
Avant, j'avais beaucoup de craintes, je ne pouvais rien faire.
Mais maintenant, je me sens très libre, comme une personne unique sur la Terre.
Personne n'est comme moi, et je n'ai pas besoin de ressembler à d'autres.
Je suis le numéro un.
Tout ça rend les choses très simples, très légères.
Et après ça, j'ai commencé à repenser
à l'époque où j'étais à Bangkok, où je n'avais pas le moral.
Je me suis dit que beaucoup de gens pensaient peut-être comme moi à l'époque.
Alors nous avons ouvert un endroit appelé Pun Pun, à Chiang Mai.
Le but principal est de conserver des semences,
de les accumuler, car c'est de la nourriture.
La nourriture c'est la vie. Sans semences, il n'y a pas de vie.
Sans semences, pas de liberté.
Sans semences, pas de bonheur.
Car votre vie dépendra de quelqu'un d'autre.
Parce que vous n'avez pas à manger.
C'est très important de conserver les semences.
C'est pourquoi nous nous concentrons sur ça.
C'est la chose principale à Pun Pun.
Et la deuxième chose, c'est le centre d'apprentissage.
Nous voulons avoir un centre pour pouvoir apprendre par nous-mêmes,
apprendre à rendre la vie simple.
Parce qu'on nous a toujours enseigné à rendre la vie compliquée et difficile.
Comment la rendre simple ?
C'est simple.
Mais nous ne savons plus comment la rendre simple.
Parce que nous la rendons toujours compliquée.
Maintenant, nous commençons à apprendre, apprendre à être ensemble.
Parce qu'on nous a appris à nous déconnecter de tout,
à être indépendants, pour ne dépendre que de l'argent,
ne pas dépendre des autres.
Mais maintenant, pour être heureux, nous devons revenir,
nous reconnecter à nous-mêmes, nous connecter aux autres,
reconnecter notre esprit et notre corps.
Ainsi nous pouvons être heureux. La vie est simple.
Depuis le début, ce que j'ai appris,
c'est que les quatre besoins vitaux - nourriture, maison, habits et soins,
doivent être abordables et simples pour tout le monde.
C'est ça, la civilisation.
Mais si beaucoup de gens ont du mal à avoir accès à ces quatre choses,
ce n'est pas civilisé.
Quand nous regardons autour de nous,
tout est si difficile à obtenir.
Pour moi, c'est l'ère la moins civilisée pour les humains sur Terre.
Il y a tellement de gens qui terminent l'université,
il y a tellement d'universités sur Terre,
il y a tellement de gens intelligents sur cette Terre,
mais la vie devient toujours plus difficile.
Pour qui la rendons-nous difficile ?
Pour qui travaillons-nous si dur ?
Je trouve que ça ne va pas, ce n'est pas normal.
Je veux juste revenir à la normale.
Être une personne normale, être l'égal des animaux.
Les oiseaux font un nid en un ou deux jours.
Les rats creusent un trou en une nuit.
Mais les hommes intelligents que nous sommes
avons besoin de 30 ans pour une maison,
et beaucoup de gens ne croient même pas pouvoir avoir une maison dans cette vie.
Ça ne va pas.
Pourquoi détruisons-nous notre esprit ? Pourquoi détruisons-nous nos capacités ?
C'en est assez pour moi de vivre de manière anormale.
Donc, maintenant, j'essaie d'être normal.
Mais les gens me voient comme quelqu'un d'anormal.
(Rires)
Une personne folle.
Mais je m'en fiche, car ce n'est pas ma faute.
C'est de leur faute, parce qu'ils pensent comme ça.
Ma vie est simple et légère maintenant.
Ça me suffit.
Peu importe ce qu'ils pensent.
Je ne contrôle pas ce qu'il y a à l'extérieur de moi.
Ce que je peux faire, c'est changer mon esprit, contrôler mon esprit.
Mon esprit est léger et simple, c'est suffisant.
Si quelqu'un veut avoir le choix, il a le choix.
Le choix d'être simple ou compliqué, ça dépend de vous.
Merci.
(Applaudissements)
Van egy mondat, amit mindig el akartam mondani
mindenkinek, akinek köze van az életemhez.
Ez pedig az, hogy: "Az élet könnyű."
Annyira könnyű és mókás.
Korábban nem ez volt a véleményem.
Amikor Bangkokban voltam, úgy éreztem, az élet nagyon kemény, nagyon bonyolult.
Egy szegény faluban születtem Thaiföld észak-keleti részén.
Amikor gyermek voltam, minden könnyű és vicces volt.
De mikor jött a TV, sok ember érkezett a faluba,
akik azt mondták:
"Szegény vagy, a sikerre kell törekedned az életben.
Bangkokba kell menj a sikerért."
Így rosszul és szegénynek éreztem magam.
Tehát Bangkokba kellett mennem.
Amikor Bangkokba mentem, az nagyon nem volt móka.
Ott tanulni kell, tanulni rengeteget, és keményen dolgozni,
hogy aztán eljussunk a sikerhez.
Nagyon keményen dolgoztam, legalább nyolc órát naponta,
de csak egy tál tészta jutott, vagy egy tányér tama sült rizsből
vagy hasonló, minden étkezésre.
És a szállás nagyon rossz volt, egy kis szoba, ahol sokan aludtak.
Nagyon meleg volt.
Sok kérdés merült fel bennem.
Ha keményen dolgozom, akkor miért oly nehéz az életem?
Valami nincs itt rendben.
Csinálok egy csomó dolgot, de nem jutok semmire.
Próbáltam tanulni, tanulmányokat folytatni.
Próbáltam tanulni az egyetemen.
Nagyon kemény dolog az egyetem, mert borzasztó unalmas.
(Nevetés)
És amikor néztem a tantárgyakat az egyetemen,
minden kar, a többségük, kártékony tudást ad.
Az egyetem nem nyújt produktív ismeretet számomra.
Ha építésznek vagy mérnöknek tanul valaki,
attól többet képes rombolni.
Minél többet dolgoznak az ilyenek, a hegy annál inkább pusztul.
És a jó földek Chao Praya-medencében
egyre inkább le lesznek betonozva.
Egyre többet rombolunk.
Ha a mezőgazdasági karra megyünk, vagy hasonlóra,
megtanulunk mérgezni,
megmérgezni a földet, a vizet,
és megtanulunk mindent elpusztítani.
Úgy érzem, minden, amit csinálunk annyira bonyolult, olyan nehéz.
Mindent csak megnehezítünk.
Az élet nehéz volt és csalódottnak éreztem magam.
Elkezdtem azon gondolkodni, hogy miért kell Bangkokban lennem.
Visszaemlékezve gyermekkoromra,
senki nem dolgozott napi nyolc órát,
mindenki két órát dolgozott, két hónapot évente,
a rizsültetés egy hónap, a betakarítás a másik.
A fennmaradó idő szabad, tíz hónapnyi szabadidő.
Ezért van annyi fesztivál Thaiföldön,
havonta van egy fesztivál.
(Nevetés)
Mert olyan sok szabadidejük van.
És ebéd után mindenki szunyókál egyet.
Még Laoszban is, menjetek el Laoszba, ha tudtok,
az emberek ebéd után pihenőt tartanak.
És amikor felébrednek, csak pletykálgatnak.
Hogy van a vejed, hogy van a feleséged, hogy van a menyed?
Az embereknek rengeteg idejük van.
De mert rengeteg idejük van,
van idejük magukban lenni.
Mivel van idejük magukban lenni,
van rá idejük, hogy megértsék magukat.
Amikor tisztában vannak magukkal,
akkor látják, hogy mit akarnak az életben.
Így sokan látják, hogy boldogságot akarnak,
szeretet akarnak, élvezni akarják az életet.
Így az emberek sok szépséget látnak az életükben,
és ezt a szépséget sokféleképpen fejezik ki.
Egyesek maguk faragják késeik markolatát,
nagyon szép,
mások nagyon szépen fonnak kosarat.
De most már senki sem csinálja.
Senki nem ért már hozzá.
Az emberek műanyagot használnak mindenhol.
Szóval úgy érzem, hogy valami rossz,
hogy én nem élhetek így.
Úgy döntöttem, otthagyom az egyetemet,
és hazamentem.
Hazamentem, és elkezdtem úgy élni, ahogyan emlékeztem,
hogyan éltünk gyermekkoromban.
Elkezdtem 2 hónapot dolgozni évente.
4 tonna rizst termeltem.
Az egész család, hat ember,
kevesebb mint fél tonnát eszik meg évente.
Így eladhatunk valamennyi rizst.
Vettem két tavat, két halastavat.
Van halunk egész évre.
Egy kis kertet kezdtem művelni.
Kisebb, mint fél hektár.
15 percet töltök el naponta a kertem gondozásával.
Több mint 30 féle zöldség nő a kertben.
Annyi, hogy meg sem tudjuk mind enni.
A termelt többletet a piacon értékesítjük.
Egy kis bevételt tudunk csinálni ebből is.
Szóval úgy érzem, ez könnyű. Miért is kellett Bangkokban lennem
7 évig, keményen dolgozva és elegendő élelem nélkül,
amikor Itt, csak évi két hónap, napi 15 perc munkával
hat embert tudok etetni.
Ez könnyű.
Korábban azt gondoltam, hogy a butáknak mint én,
akik soha nem kaptak jó bizonyítványt az iskolában,
nem lehet házuk.
Mert a nálam okosabbak,
akik minden évben osztályelsők voltak,
ők, akiknek a jó állásuk van,
még ők is 30 évig kell dolgozzanak, hogy legyen házuk.
De nekem, aki nem tudta elvégezni az egyetemet, hogyan lehetne házam?
Reménytelen az a tanulatlanok számára, mint amilyen én vagyok.
De aztán elkezdtem építkezni földből, az annyira könnyű dolog.
Két órát töltöttem ezzel naponta, reggel 5 órától 7-ig,
az két óra naponta.
És három hónap múlva lett egy házam.
Egy másik barátom, aki legjobb volt az osztályban,
szintén három hónapot fordított az építkezésre,
de hitelbe verte magát, és 30 évig kellett fizesse a hitelt.
Szóval összevetve, hozzá képest 29 év 10 hónap szabadidőm van.
(Nevetés)
Tehát azt gondolom, hogy az élet könnyű.
Nem gondoltam volna, hogy egy házat ilyen könnyen felépítek.
Azóta is házakat építek minden évben, legalább egyet évente.
Most pénzem ugyan nincs, de van egy csomó házam.
(Nevetés)
Az a gondom, hogy melyikben aludjak ma este.
(Nevetés)
Szóval egy ház nem probléma, bárki tud házat építeni.
A 13 éves gyerekek az iskolában
együtt készítenek téglát és csinálnak házat.
Egy hónap múlva van egy könyvtáruk.
Ezek a gyerekek tudnak házat építeni,
egy öreg mama tud kunyhót építeni magának.
Sokan tudnak házat építeni.
Annyira könnyű dolog.
Aki nem hiszi, próbálja ki!
Ha valaki akar egy házat netán.
És aztán ott ruházkodás.
Úgy éreztem, szegény vagyok, és nem valami csinos.
Próbáltam úgy öltözni, mint mások, mint egy mozihős.
Hogy jól, jobban nézzek ki.
Egy hónapig kellett spóroljak egy farmerra.
Amikor felvettem, fordultam jobbra, fordultam balra,
és néztem a tükörbe.
Valahányszor belenéztem, csak ugyanaz maradtam.
A legdrágább farmernadrág sem tudja megváltoztatni az életem.
Hülyének éreztem magam, hogy megvásároltam ezt a nadrágot.
Egy hónapnyi munka egy farmernadrágért.
Ettől nem változom meg.
Elkezdetem ezen komolyan elgondolkodni.
Miért kell nekünk a divatot követni?
Mert amikor a divatot követjük, sosem tudjuk utolérni,
mivel csak követjük.
Szóval ne kövessük, maradjunk ahol vagyunk.
(Nevetés)
Viseljük azt, ami van.
Így az elmúlt 20 évben nem vásároltam egyetlen ruhát sem.
Az összes ruhám mások levetett ruhája.
Mikor az emberek meglátogatnak,
távozásukkor sok ruhát hagynak nálam.
Így mára több tonna ruhám van.
(Nevetés)
Aztán mikor nagyon elhasznált ruhákban látnak,
az emberek még több ruhát adnak nekem.
(Nevetés)
Az a gondom, hogy túl gyakran kell ruhákat adjak másoknak.
(Nevetés)
Tehát, olyan könnyű ez!
Amikor felhagytam a ruhák vásárlásával, úgy éreztem, ez nem csak a ruhákról szól,
ez a dolog valami másról szól az életemben.
Megtanultam, hogy amikor vásárlok,
és elgondolkozom, hogy azért veszem meg, mert tetszik
vagy mert szükségem van rá.
Ha csak azért veszem meg, mert tetszik, az azt jelenti rosszul teszem.
Sokkal szabadabbnak érzem magam, mikor így gondolkodom.
És végül arról, hogy mit fogok tenni, ha megbetegszem?
Nagyon aggódtam kezdetben, mivel nem volt pénzem,
de gondolkoztam tovább.
A betegség normális jelenség, nem valami rossz dolog.
A betegség azért van, hogy emlékeztessen, hogy valami rosszat tettünk életünkben.
Ezért betegedtünk meg.
Szóval, amikor megbetegszem, meg kell álljak és magamba kell nézzek,
és el kell gondolkodjak, hogy mit tettem rosszul.
Megtanultam, hogyan gyógyítsam magam vízzel,
földdel,
Hogyan használjam a tudást magam gyógyítására.
Így most magamra és erre a négy dologra támaszkodom,
és úgy érzem az élet nagyon könnyű.
Szabadságot érzek, szabadnak érzem magam.
Úgy érzem, nem kell aggályoskodnom,
kevesebb a félelmem, bármit megtehetek az életemben, amit akarok.
Korábban rengeteg félelem gyötört, semmit sem tudtam csinálni.
Most már nagyon szabadnak érzem magam, egyedinek ezen a Földön,
nincs hozzám hasonló, nem akarok olyan lenni, mint más.
Én vagyok a "number one".
Szóval ilyen dolgok teszik az életet egyszerűvé és könnyűvé.
Aztán elkezdtem gondolkodni arról,
hogy amikor Bangkokban voltam, nagyon sötétnek éreztem az életem.
Arra gondoltam, hogy talán sokan mások is hasonlóan gondolkodnak.
Így létrehoztunk egy "Pun Pun" nevű helyet Chiang Mai -ban.
Az fő cél magok gyűjtése.
Magokat kell gyűjteni, mert a mag étel, az étel pedig életet jelent.
Ha nincs mag, élet sincs.
Nincs mag, nincs szabadság.
Nincs mag, nincs boldogság.
Mert az életünk valaki mástól függ,
Mert nincs mit enni.
Nagyon fontos tehát magokat gyűjteni.
Ezért helyezünk nagy figyelmet a magok gyűjtésére.
Erről szól főként Pun Pun.
A második dolog egy tanulóközpont létrehozása.
Akarunk egy központot, ahol megtanuljuk,
hogyan tegyük könnyűvé az életet.
Mert arra tanítottak, hogy miként tegyük bonyolulttá és nehézzé.
Hogyan tehetjük könnyűvé?
Könnyű az, csak már nem tudjuk, hogyan tegyük azzá.
Mindig elkomplikáljuk a dolgokat,
és most elkezdünk tanulni, megtanulni az együttlétet.
Mert arra tanítottak, hogy szakadjunk el,
legyünk függetlenek,
így mi csakis a pénzre támaszkodhatunk.
Nem szükséges egymásban megbíznunk.
Ahhoz, hogy boldogok legyünk, vissza kell térjünk
az összefogáshoz, hogy összefogjunk másokkal,
újra közünk legyen egymáshoz fizikailag és szellemileg.
Szóval lehetünk boldogok. Az élet könnyű.
Amit megtanultam eddig,
hogy a négy alapvető szükséglet, az élelem, a ház, a ruházat és a gyógyszer
olcsó és könnyen hozzáférhető kell legyen mindenki számára,
ez a civilizáció mércéje.
Ezzel szemben, ha ez a négy dolog nehezen elérhető sokaknak,
az ellentétes a civilizációval.
Ha most körülnézünk a világban,
mindenhez nehéz hozzájutni.
Úgy érzem, ilyen távol sosem álltunk civilizációtól a történelem során.
Olyan sok ember végez az egyetemen,
olyan sok egyetem van a Földön,
oly sok ügyes ember van a Földön,
de az élet egyre nehezebb.
Kik számára tesszük nehezebbé?
Kinek az érdekében dolgozunk keményen?
Úgy érzem ez rossz, ez nem normális.
Azt szeretném csak, hogy visszatérjünk a normálishoz.
Hogy normálisak legyünk, ahogyan az állatok.
A madarak egy-két nap alatt készítenek fészket.
A patkányok egy éjszaka alatt megásnak egy lyukat.
De az értelmes lénynek, az embernek
30 éve rámegy, hogy legyen egy háza,
és sok ember el sem meri képzelni, hogy saját háza lehet ebben az életben.
Ez tehát rossz.
Miért romboljuk az erősségeinket, miért romboljuk képességeinket ennyire?
Számomra különös módon ennyi elég,
hogy a normális életet éljek,
Szóval megpróbálok normális lenni.
Ám az emberek úgy néznek rám, mint aki abnormális.
(Nevetés)
Egy őrült.
De nem érdekel, mert ez nem az én hibám.
Az ő hibájuk, ők gondolkodnak így.
Szóval, az életem most egyszerű és könnyű.
Ez elég számomra.
Az emberek gondolnak, amit akarnak,
az nem az én dolgom.
Én csak a magam gondolkodásán változtathatok.
A tudatom most világos és könnyed, és ez elég.
Aki akarja, hogy legyen választása, annak van.
Választás kérdése, hogy nehéz, vagy könnyű legyen, ez rajtunk múlik.
Köszönöm!
(Taps)
C'è una cosa che ho sempre voluto dire
a tutti, nella mia vita.
Questa cosa è "La vita è semplice".
È semplice e divertente.
Non la pensavo così prima.
Quand'ero a Bangkok, pensavo che la vita fosse dura e molto complicata.
Sono nato in un villaggio molto povero nel nordest della Tailandia
e quand'ero un bambino tutto era facile e divertente,
ma quando arrivò la televisione, con lei arrivò anche molta gente al villaggio
mi dicevano:
"Sei povero, devi inseguire il successo nella vita.
Devi andare a Bangkok per avere successo nella vita".
Mi sono sentito a disagio, mi sono sentito povero.
Dovevo andare a Bangkok.
Quando sono andato a Bangkok non è stato molto divertente.
Bisognava imparare, studiare tanto e lavorare duramente,
e poi potevi avere successo.
Ho lavorato sodo, almeno otto ore al giorno,
ma potevo mangiare solo una ciotola di spaghetti a pasto,
o qualche piatto di Tama, riso fritto o qualcosa del genere.
E stavo in un posto davvero brutto, in una stanzetta in cui dormivano molte persone.
Faceva caldissimo.
Ho cominciato a farmi molte domande.
Se lavoro così tanto, perché la mia vita è così dura?
Dev'esserci qualcosa di sbagliato, perché produco
molte cose, ma non riesco ad avere quel che mi serve.
Provai ad imparare, provai a studiare.
Ho provato a studiare all'università.
All'università è molto difficile imparare, perché è molto noioso.
(Risate)
E quando guardavo le materie che si studiavano all'università,
in tutte le facoltà, perlopiù erano conoscenze distruttive.
Per me non c'è conoscenza produttiva nell'università.
Se impari ad essere un architetto o un ingegnere,
significa che rovini di più.
Più queste persone lavorano, più la montagna verrà distrutta.
E le campagne del bacino di Chao Praya
verranno sempre più ricoperte dal cemento.
Noi distruggiamo di più.
Se andiamo alla facoltà di agraria o qualcosa del genere,
significa che impariamo ad avvelenare,
ad avvelenare la terra, l'acqua,
e impariamo a distruggere tutto.
Sento che tutto quello che facciamo è così complicato, così difficile.
Rendiamo tutto difficile.
La vita era molto dura ed io deluso.
Cominciai a pensare: "Ma perché devo stare a Bangkok?"
Ho pensato a quand'ero bambino.
Nessuno lavorava otto ore al giorno,
tutti lavoravano due ore, due mesi l'anno,
piantando riso un mese e raccogliendo riso un altro mese.
Il resto è tempo libero, dieci mesi di tempo libero.
Per questo ci sono così tanti festival in Tailandia,
ogni mese c'è un festival.
(Risate)
Perché hanno tutto questo tempo libero.
E poi, durante il giorno, tutti fanno un pisolino.
Anche adesso a Laos, andate a Laos se potete,
la gente fa un pisolino dopo pranzo.
E quando si svegliano spettegolano e basta,
come sta tuo genero, come sta tua moglie, tua nuora.
La gente ha un sacco di tempo,
e proprio perché ha un sacco di tempo
ha il tempo di stare con se stessa.
E se ha il tempo di stare con se stessa,
ha il tempo di capirsi.
Se si capisce,
può capire cosa vuole dalla vita.
Così molti capiscono che vogliono la felicità,
vogliono l'amore, vogliono godersi la vita.
La gente vede molta bellezza nella vita,
ed esprime quella bellezza in molti modi.
Alcuni intagliando il manico del loro pugnale,
bellissimo,
intrecciano cesti molto belli.
Ma oggi nessuno usa quella parola.
Nessuno può fare una cosa del genere.
Tutti usano la plastica dappertutto.
Sento che c'è qualcosa di sbagliato in tutto questo,
"Non posso vivere come sto vivendo".
Allora ho deciso di abbandonare l'università
e sono tornato a casa.
Una volta tornato, ho cominciato a vivere come ricordavo,
come quand'ero bambino.
Ho cominciato a lavorare due mesi l'anno.
Ho fatto quattro tonnellate di riso.
E in tutta la famiglia, sei persone,
ne mangiamo meno di mezza tonnellata l'anno.
Quindi possiamo vendere il riso.
Ho creato due laghetti, due laghetti per i pesci.
Abbiamo pesce da mangiare tutto l'anno.
E ho seminato un orticello.
Meno di 2000 metri quadrati.
Passo 15 minuti al giorno a prendermi cura dell'orto.
Nell'orto ho più di 30 tipi di verdure.
Sei persone non possono mangiare tutto.
Abbiamo un surplus da vendere al mercato.
Possiamo anche avere un po' di reddito.
E sento che è facile. Perché sono dovuto andare a Bangkok
per sette anni, lavorando duro per non avere abbastanza da mangiare,
e qui, con solo due mesi l'anno e 15 minuti al giorno
posso sfamare sei persone?
È facile.
Prima pensavo che la gente stupida come me,
quella che non prende mai un bel voto a scuola,
non potesse avere una casa.
Perché le persone più sveglie di me,
quelli che ogni anno sono i primi della classe,
ottengono un buon lavoro,
ma devono lavorare più di 30 anni per avere una casa.
Ma io che non ho neanche finito l'università
come avrei mai potuto permettermi una casa?
Impossibile, per chi come me ha un basso livello d'istruzione.
Ma poi ho cominciato a costruire con la terra, è così facile.
Ho impiegato due ore al giorno, dalle cinque alle sette
del mattino, due ore al giorno.
E in tre mesi mi sono fatto la casa.
E anche un altro amico che era il più intelligente della classe
ha impiegato tre mesi per costruirsi una casa.
Ma ha dovuto indebitarsi.
Ha impiegato 30 anni per ripagare il debito.
Quindi, paragonato a lui, ho 29 anni e 10 mesi di tempo libero.
(Risate)
Sento che la vita è facile.
Non avrei mai pensato di poter costruire una casa così facilmente.
E continuo a costruire una casa all'anno, almeno una casa all'anno.
Adesso non ho soldi, ma ho tante case.
(Risate)
Il mio problema è in quale casa dormirò stanotte.
(Risate)
Il "come" non è un problema, chiunque può costruire una casa.
I bambini di 13 anni, a scuola,
fanno i mattoni insieme, fanno una casa.
Dopo un mese, hanno una biblioteca.
I bambini possono fare una casa,
una suora molto anziana può costruirsi una capanna tutta sua.
Molta gente può costruire una casa.
È facile.
Se non mi credete, provateci.
Se qualcuno vuole avere una casa.
Poi, il passo successivo sono i vestiti.
Mi sentivo povero, non mi sentivo attraente.
Cercavo di vestirmi come qualcun altro, come un attore famoso.
Di presentarmi meglio, sembrare più bello.
Ho risparmiato soldi per un mese per comprarmi un paio di jeans.
Quando li ho indossati mi giro a sinistra, mi giro a destra,
mi guardavo allo specchio.
Ogni volta che guardavo ero la stessa persona.
I pantaloni più costosi non possono cambiarmi la vita.
Mi sono sentito come un pazzo, perché avevo dovuto comprarli?
Investire un mese per avere un paio di pantaloni.
Non cambiano chi sono.
Ho cominciato a pensarci su.
Perché abbiamo bisogno di seguire la moda?
Quando seguiamo la moda non la raggiungiamo mai,
perché la seguiamo.
E allora non seguitela, restate qui. (Risate)
Usate quel che avete.
Da quel momento fino ad oggi, in 20 anni non ho mai più comprato dei vestiti.
Tutti gli abiti che ho sono scarti di altre persone.
Quando la gente viene a farmi visita, e quando se ne va,
mi lascia un sacco di vestiti.
Quindi ora ho tonnellate di vestiti.
(Risate)
E quando la gente mi vede indossare abiti vecchissimi,
mi da ancora più vestiti.
(Risate)
Il mio problema è che molto spesso devo dare via i vestiti.
(Risate)
È facile.
Quando ho smesso di comprare vestiti
ho sentito che non si trattava solo di quelli,
ma anche di qualcos'altro nella mia vita.
Quello che ho imparato è che quando compro qualcosa,
penso: lo compro perché mi piace
o lo compro perché mi serve?
Se lo compro perché mi piace vuol dire che sto sbagliando.
Mi sento più libero quando faccio questi pensieri.
E l'ultima cosa è: quando mi ammalerò, cosa farò?
All'inizio mi preoccupavo molto, perché non avevo soldi.
"Cosa farò?"
Poi ho iniziato a rifletterci.
Di solito, la malattia è una cosa normale, non una cosa cattiva.
La malattia è una cosa che ci ricorda
che abbiamo fatto qualcosa di sbagliato nella nostra vita.
ed è per questo che ci ammaliamo.
Quando mi ammalo, mi devo fermare e ritornare a me stesso.
E pensare: "Quello che ho fatto è sbagliato".
Ho imparato a curarmi usando l'acqua per guarirmi,
a usare la terra per curarmi,
ho imparato a curarmi usando conoscenze di base.
Ora che conto su me stesso in queste quattro cose
sento che la vita è molto facile,
sento la libertà, mi sento libero.
Sento che non mi preoccupo troppo di niente,
ho meno paura, posso fare della mia vita tutto quello che voglio.
Prima avevo moltissima paura, non potevo fare nulla.
Ma ora mi sento molto libero, come se fossi una l'unica persona su questa terra,
nessuno è come me, e non ho bisogno di rendermi simile a nessun altro.
Sono il numero uno.
Cose così rendono tutto molto semplice, molto leggero.
E dopo tutto questo, ho cominciato a pensare
che quando ero a Bangkok sentivo molta oscurità nella mia vita.
Ho cominciato a pensare che forse molte persone la pensavano come me.
Così abbiamo fondato un posto chiamato "Pun Pun" a Chiang Mai.
L'obiettivo principale è quello di risparmiare semi.
Raccogliere semi, perché i semi sono cibo, e il cibo è vita.
Se non ci sono semi, non c'è vita.
Niente semi, niente libertà.
Niente semi, niente felicità.
Perché la vostra vita dipende da qualcun altro.
Perché non avete cibo.
È molto importante risparmiare semi.
È per questo che ci concentriamo sul risparmio dei semi.
Questa è l'attività principale di Pun Pun.
La seconda cosa è il centro di apprendimento.
Vogliamo avere un nostro centro in cui imparare,
imparare come rendere la vita più facile.
Perché ci hanno insegnato a renderci la vita dura e complicata ad ogni occasione.
Come possiamo semplificarla? È facile,
ma non sappiamo più come farlo.
Perché ce la complichiamo costantemente
e ora cominciamo ad imparare, e impariamo a stare insieme.
Perché ci è stato insegnato a disconnetterci
da tutto il resto, ad essere indipendenti,
così da fare affidamento solo sui soldi.
Non abbiamo bisogno di fare affidamento l'uno sull'altro.
Ma ora, per essere felici, dobbiamo tornare indietro,
tornare a connetterci a noi stessi, a connetterci agli altri,
a connettere di nuovo il nostro corpo e la nostra mente.
Possiamo essere felici. La vita è semplice.
E dall'inizio fino ad ora, quello che ho imparato
sono i quattro bisogni fondamentali: cibo, casa, vestiti e medicine
devono essere economici e accessibili per tutti,
questa è la civiltà.
Ma se queste quattro cose sono difficili o molto difficili da ottenere per molti,
questa non è civiltà.
Quando guardiamo ovunque intorno a noi, oggi,
tutto è così difficile da ottenere.
Penso che questa sia l'età più incivile dell'umanità su questa terra.
Abbiamo così tante persone che finiscono l'università,
così tante università nel mondo,
così tante persone intelligenti su questa terra.
Eppure la vita è sempre più dura.
Ma per chi la rendiamo dura?
Per chi lavoriamo duro, oggi?
Sento che è sbagliato, non è normale.
Voglio solo tornare alla normalità.
Essere una persona normale, essere uguale agli animali.
Gli uccelli fanno il nido in uno o due giorni.
I topi scavano una tana in una notte.
Ma gli esseri umani intelligenti come noi
impiegano 30 anni per avere una casa,
e molte persone non credono nemmeno di poter avere una casa in questa vita.
Tutto questo è sbagliato.
Perché distruggiamo la nostra forza, perché distruggiamo la nostra abilità?
Sento che a me basta vivere in maniera normale,
o "anormale" per altri.
Io provo ad essere normale,
ma la gente mi guarda come se fossi quello anormale.
(Risate)
Un folle.
Ma non m'importa, perché non è colpa mia.
È colpa loro, se la pensano così.
La mia vita è semplice e leggera, adesso.
E mi basta.
La gente può pensare quel che vuole.
Non posso controllare nulla al di fuori di me stesso.
Quel che posso fare è cambiare idea, gestire la mia mente.
Ora la mia mente è leggera e semplice, e mi basta questo.
Se qualcuno vuole avere una scelta, potete avere una scelta.
La scelta di essere semplici o complicati dipende da voi.
Grazie.
(Applausi)
人生でいつも伝えたかった
フレーズがあります
「生きるのはラクだ」ということです
生きるのはとてもラクで楽しいです
以前はそのようには思いませんでした
バンコクにいた頃 生きるのは過酷で とてもややこしいと感じていました
私は タイ北東の貧しい村に生まれました
子どもの頃 何もかも楽しくて簡単でした
でもテレビやたくさんの人が村に来て
言うには
「気の毒に 成功を追い求めなさい
バンコクへ行って人生で成功しなさい」と
気分が悪く 貧しさを感じました
バンコクに行く必要があると
バンコクに行ったとき そんなに楽しくありませんでした
たくさん学んだり 勉強したり 一生懸命働かなければなりません
そうして 成功できると言われます
一生懸命働きました 最低 １日に８時間です
でも１回の食事で食べられるのは 茶碗１杯の麺か
タケノコとライスの炒め物くらいでした
私の住まいは最低でした 小部屋に大人数で寝ていました
すごく暑くて
たくさんの疑問を持ち始めました
一生懸命働いているのに なぜ生きるのが辛いのか
何かが間違っている
たくさんの物を作るのに 十分な見返りがない
学ぼう 勉強しようとしました
大学で勉強しようとしました
大学で勉強するのは大変です なぜなら すっごく退屈なので
(笑)
大学での科目を見たとき
どの学部も 科目の多くは 悪影響を及ぼす知識ばかりでした
私にとって 大学で実りある学問など ありませんでした
建築家やエンジニアになるために勉強すれは
より多くを破壊します
もっとこうした人々が働けば もっと山が破壊されるでしょう
チャオプラヤー川流域の豊かな土地が
コンクリートでもっともっと覆われるでしょう
もっと破壊します
農学部か似たような学部に行けば
どうやって汚染するか
土壌や水を汚すのか
破壊することを学びます
すべてがややこしく とても難しく感じました
ただ物事を難しくしているのだと
生きるのが辛くて がっかりしました
なぜバンコクに来る必要があったか 考え始めました
子どもの頃を思い返しました
８時間も働きません
２時間働き それも年に２か月ほど
米を植えるのにひと月 収穫にまたひと月
残りは自由時間 10か月間自由です
だから タイではお祭りがとても盛んで
毎月あります
(笑)
時間を持て余しています
日中には昼寝をします
今でもラオスはそうです
ランチの後には昼寝をします
起きたら 世間話をして
嫁婿がどうだとか 妻が 嫁がどうだとか
たくさんの時間があります
でもたくさんの時間があるがゆえに
ひとりで過ごす時間があります
ひとりの時間があると
自分を理解する時間があります
自分自身がわかれば
人生で欲しいものがわかります
多くの人が幸せになりたい
愛が欲しい 人生を楽しみたがります
人生でたくさんの美しさに遭遇します
そうして 様々な方法で美しさを表現します
ナイフの柄を彫る人もいます
とても美しく
籠を上手に編む人もいます
でも 今はそんなことはしません
誰もそんなことをできないからです
どこでもプラスティックを使います
何かが間違っている
こんな暮らしは無理だ
そうして 大学を辞めることにしました
家に帰りました
家に戻り 昔のように生活し始めました
子どもの頃のように
年に２か月間働き始めました
４トンのお米を作りました
家族全員が６人
年に５百キロ足らずを食べます
お米を売りに出せます
魚を１キロ捕り
年中食べられます
小さな菜園を始めました
２千平米より小さいくらいです
１日に15分かけて庭仕事をして
菜園には30種類以上の野菜がなります
家族６人では食べ切れません
市場で売るだけの余りがあり
収入も得られます
ラクで なぜバンコクに行かなきゃ いけなかったんだろうと思いました
７年間も一生懸命働いて 食べることもままなりませんでした
でもここでは年に２か月と日に15分だけで
６人を養えます
簡単です
でも以前は私のように頭の悪い人は
学校で良い成績を収められず
家も持てないと考えていました
私より賢い人たち
毎年クラスで１番のような人が
良い仕事に就くんだと
でも家を手に入れるのに 30年以上も働かなければなりません
でも大学を終えられない私が どうして家を持てましょう
私のように低学歴の人々には絶望的です
でも土造の家を建て始めたら 簡単でした
毎日２時間 朝の５時から
朝の７時まで 日に２時間
３か月かけて 家ができました
一方でクラスで１番賢かった友達も
家を建てるのに３か月かかりました
でも借金を負い 30年間の返済が必要でした
彼と比べ 29年10か月の時間があります
(笑)
だから 私は生きるのはラクだと感じました
家を建てるのがあんなに簡単だとは 思いもしませんでした
毎年家を立て続け 最低でも１年に１件
今や お金はないものの たくさんの家があります
(笑)
毎晩どの家に泊まろうか悩みます
(笑)
「どのように」は 問題ではなく 誰でも家を建てられます
13歳の子どもたちが 学校で
煉瓦を積み 家を作ります
１か月後 図書館ができました
子どもも家を建られます
年老いた尼僧さえ小屋を建てられます
多くの人が家を建てることができます
簡単なのです
信じられないのなら 試してみてください
家が欲しかったら 試してください
次は「衣服」です
私は貧相で ハンサムでないと感じました
他の誰か 例えば映画スターのように 着こなそうとしました
見た目を良くしよう より良くみせようとしました
１着のジーンズを買うために １か月お金を貯めました
ジーンズをはいて 左を向いて 右を向いて
鏡を見ました
何度見ても 変わりませんでした
すごく高価なズボンでさえ 人生を変えられません
馬鹿だなぁ なんであんなものを買う 必要があったんだ
１か月も１着のズボンのために費やして
変わらないのに
さらに考え始めました
なぜ 流行を追う必要があるのか
流行は追っても 絶対に追いつけません
追いかけるものだから
なので追いかけません
(笑)
持っているものを使います
その後 今まで20年間 服を買っていません
服は全部 他人からの譲りものです
私を訪ね 帰るときに
たくさんの服を残します
今は何着も服があります
(笑)
くたびれた服を着ているのを見ると
より多くの服をくれます
(笑)
もっと服をあげなければと悩みます
(笑)
ですから 簡単なのです
服を買うのを止めると 服だけではないと感じました
人生の他のことも同じでした
私が学んだのは 何かを買うとき
好きだから買うか
必要だから買うか考えます
好きで買うときは 間違っています
こう考えると より自由に感じます
最後に 病気になったら どうするか
最初 とても心配しました お金がなかったので
でも じっくり考え始めました
普通 病気は正常で 悪いことではありません
生活での過ちを気付かせてくれます
だから 病気になります
病気になったら 立ち止まって考える必要があります
何が良くなかったのかを考えます
治すために 水の使い方を
治すために 土壌の使い方を
治すための基礎知識を学びました
今ではこの４つを頼みにしていて
生きるのがラクです
自由な気がします 私は自由だと
心配ないような気がします
恐れが減り 人生で何でもできると感じます
昔は不安が多く 何もできなかったものの
今はとても自由で 地球で唯一だと感じます
私のような人はいない 誰かのマネをしなくていい
自分は自分だと
こんな感じは ラクで とても身軽です
その後 考え始め
バンコクにいたとき お先真っ暗でした
多くの人が自分と同じではと考え始めました
それで チェンマイで「パンパン」を始めました
主な狙いは 種を確保することです
種は食料で 食料は人生だからです
種がなければ 生きられません
自由もなく
幸せもありません
もし食べ物がなければ
他人に頼ります
種を確保するのはとても重要です
種の確保を重視します
パンパンでの重要なことです
また そこは学びの場所でもあります
自分たちが学べる場所が欲しいのです
ラクな生き方を学びます
いつも ややこしくて辛い生き方を教わってきました
ラクにできるでしょうか 簡単なのです
でも もはやその方法はわかりません
ややこしくしてばかりだから
今 学び始めたのは 共存することです
これまで教わったのは 全ての繋がりを断つことでした
独立するために
お金だけが頼りになり
頼り合いません
でも 幸せになるために必要なのは
自分自分と繋がり 他人と繋がり
ココロとカラダを再び一つにすることです
幸せになれ 生きるのがラクになります
一貫して 学んできたことは
４つの基本的ニーズである 「食料」「家」「衣服」「薬」 は
安く 入手されるべきです
それが文明です
でもそれを難しくして 入手困難にしたら
文明とは言えません
周りを見渡したとき
何もかも 入手困難です
「現代」は 人類がもっとも文明から かけ離れているように思います
大学を卒業した人は多くいて
地球上には多くの大学があります
地球上には賢い人がたくさんいるのです
でも生きるのは辛くなるばかりです
誰のためにそんなに難しくし
誰のために今 一生懸命働くのか
おかしいと思います 正常じゃないと
ただ正常に戻りたいのです
健全な人 動物と同じように
鳥は１日か２日で巣を作ります
ネズミはひと晩で穴を掘ります
でも私たちのように賢い人間は
家に 30年も費やすか
家が持てるなど 信じていません
間違っています
なぜ我々の強みを 能力を そんなにダメにするのでしょうか
普通に生きるのはもう十分だと感じました
「異常な」生き方は
正常に生きていますが
人は私を異常者と見なします
(笑)
頭がおかしいと
でも気にしません 私のせいではないからです
そう考える彼らの責任です
だから 今 私の人生はラクで身軽です
十分です
人はやりたいように考え
私は外の世界を変えることはできません
自分でできることと言えば 気持ちを入れ替え やっていくことです
今 気持ちは軽くラクです それで十分です
選択肢が欲しければ 誰でも持てます
ラクにするか 辛くするか あなた次第です
ありがとうございました
(拍手)
제가 살면서 모두에게 늘 말하고 싶었던
한마디가 있습니다.
"인생은 쉽다"라는 말이에요.
너무 쉽고 재미있습니다.
이전에는 절대로 그렇게 생각하지 않았습니다.
제가 방콕에 있을 때는 삶이 아주 어렵고 복잡하다고 느꼈죠.
저는 태국 북동쪽의 가난한 마을에서 태어났습니다.
어릴 때는 모든 것이 즐겁고 쉬웠지만
TV가 나오자, 사람들이 마을에 모여
이렇게 말했습니다,
"넌 가난하니까, 살면서 성공해야 해.
방콕으로 가야 성공할 수 있을 거야."
저는 기분이 나빴고, 제가 가난하다고 느꼈습니다.
그래서 방콕으로 가야 했죠.
제가 방콕으로 갔을 때, 별로 즐겁지 않았습니다.
배우고 많이 공부하고 아주 열심히 일해야
성공을 얻을 수 있습니다.
저는 정말 열심히 일했습니다. 하루에 최소 8시간 정도로 일했죠.
하지만 제가 먹을 수 있었던 건 고작 한 끼에 국수 한 접시나
볶음밥 종류의 타마 요리 같은 것들이었습니다.
제가 지내던 곳도 아주 형편없었습니다. 단칸 방에서 여러 명이 함께 잤죠.
아주 더웠습니다.
저는 의문이 생겼어요.
열심히 일하는데, 왜 삶이 이렇게 힘든 걸까?
뭔가 문제가 있었습니다.
왜냐하면 물건을 아무리 많이 만들어도 급여를 충분히 받지 못했기 때문입니다.
그리고 저는 배우고 공부하려 노력했습니다.
대학에서 공부하려고 했죠.
대학 공부도 아주 어려웠습니다. 지루하니까요.
(웃음)
그리고 대학에서의 과목들을 보면
대부분 학부 전공에서는 파괴적인 지식을 가르쳤습니다.
저에게 맞는 생산적인 지식은 없었습니다.
만약 건축가나 엔지니어가 되고자 한다면
그것은 여러분이 더 많이 파괴한다는 걸 의미합니다.
그런 사람들이 더 많이 일할수록 산은 더욱 파괴되겠죠.
그리고 차오 프라야 유역의 비옥한 땅은
갈수록 콘크리트로 뒤덮이게 될 겁니다.
우리는 더욱 더 파괴합니다.
우리가 농경학 같은 걸 공부한다는 것은
어떻게 하면 오염시킬지 배우는 것과 같습니다.
토양와 물을 어떻게 오염시킬 것인지
어떻게 하면 모든 걸 파괴할지를요.
저는 우리가 하는 모든 일이 너무 복잡하고 어렵다고 느꼈습니다.
우린 그저 모든 일들을 어렵게 만들죠.
삶은 너무 어렵습니다. 저는 실망감을 느꼈습니다.
저는 왜 제가 방콕에 있어야 하는지 생각하기 시작했습니다.
제 기억으로 제가 어렸을 때는
매일 8시간씩 일하는 사람은 없었습니다.
모두가 두 시간씩, 일 년에 두 달 일하며
한 달은 모를 심고 다음 한 달에는 추수를 했죠.
나머지는 자유시간입니다. 열 달 간의 자유시간이죠.
그것이 바로 태국에 축제가 많은 이유입니다.
매달 축제가 있죠.
(웃음)
왜냐하면 자유시간이 너무 많기 때문입니다.
그리고 심지어 낮에는 모두가 낮잠을 잡니다.
심지어 지금 라오스에서는, 가능하다면 한번 가보시면
사람들은 점심을 먹고 낮잠을 잡니다.
그리고 일어나면 그냥 수다를 떨죠.
사위는 어떠냐, 아내는 어떠냐, 며느리는 어떠냐.
사람들은 많은 시간을 가집니다.
하지만 그렇게 시간이 많다 보니
혼자 있는 시간도 많습니다.
그리고 혼자 있는 시간이 되면
자신을 이해할 시간을 갖게 됩니다.
그들이 스스로를 이해하게 되면
삶에서 자신이 원하는 것이 무엇인지 알게 됩니다.
그래서 많은 사람들이 자신의 행복을 원하고
사랑을 원하고, 삶을 즐기고 싶어 한다는 것을 알게 되죠.
삶 속의 많은 아름다움을 보게 되어
여러 가지 방법으로 그것을 표현하는 것입니다.
어떤 사람들은 칼 손잡이를 조각합니다.
아주 아름답게요,
또 어떤 사람들은 아주 예쁘게 바구니를 짭니다.
하지만 이제는 아무도 그런 일을 하지 않아요.
아무나 그런 것을 할 수 있는 것은 아니죠.
사람들은 어디서나 플라스틱을 사용합니다.
자, 저는 거기에서 뭔가 문제가 있다고 느꼈어요.
이런 식으로는 살 수 없습니다.
그래서, 대학을 중퇴하고
집으로 돌아왔습니다.
저는 집에 돌아가서 제가 아는 방식으로 살기 시작했습니다.
제가 아이였을 때처럼요.
저는 1년에 두 달만 일했습니다.
그리고 쌀 4톤을 수확했죠.
저희 가족 6명은
1년에 반 톤도 먹지 않습니다.
그래서 남은 쌀을 팔 수 있죠.
저는 물고기가 있는 연못이 두 개 있습니다.
1년 내내 먹을 수 있는 생선이 있죠.
그리고 작은 정원을 가꾸었습니다.
반 에이커보다 작은 크기로요.
그리고 하루에 15분을 그 정원을 가꾸는 데 사용합니다.
정원에는 30종이 넘는 채소를 키웁니다.
여섯 명인 저희 가족이 그걸 다 먹을 순 없죠.
나머지는 시장에서 팔 수 있습니다.
돈도 좀 벌 수 있겠죠.
그래서, 저는 쉽다고 느꼈어요. 왜 제가 7년 동안 방콕에서
열심히 일만 하고 충분히 먹지도 못했을까요?
여기에서는 1년에 두 달, 하루에 15분만 일하고서도
여섯 명을 먹일 수 있는데 말이죠.
쉽습니다.
과거에 저는 이렇게 생각했어요.
저처럼 머리가 나쁘고 좋은 성적을 받지 못하는 사람들은
집을 가질 수 없다고 생각했습니다.
왜냐하면 저보다 똑똑한 사람들
해마다 반에서 1등을 하는 사람들은
좋은 직업을 갖게 되더라도
집을 가지기 위해서는 30년 넘게 일해야 했기 때문이죠.
하지만 대학을 마치지 못한 저는 어떻게 집을 가질 수 있을까요?
저처럼 교육을 많이 받지 않은 사람들에겐 희망이 없죠.
하지만, 저는 세속적인 건축을 시작했습니다. 정말 쉽습니다.
저는 새벽 5시부터 7시까지 하루에 2시간을 투자했습니다.
하루에 2시간을 썼죠.
그리고 세 달 만에 집을 갖게 되었죠.
반에서 가장 똑똑했던 또 다른 친구는
집을 짓기 위해 마찬가지로 세 달을 썼습니다.
하지만 빚을 져야 했죠. 30년 동안 빚을 갚아야 했습니다.
자, 그에 비하면 저는 29년하고도 열 달의 자유시간이 있습니다.
(웃음)
그래서 저는 삶이 정말 쉽다고 느낍니다.
저는 그렇게 쉽게 집을 지을 수 있을 거라 생각하지 않았어요.
저는 매년 집을 짓습니다. 최소 집 한 채는 짓죠.
지금, 제겐 돈은 없지만 집은 많이 있습니다.
(웃음)
오늘 밤 어느 집에서 잘 것인가가 제 고민입니다.
(웃음)
자, 집은 문제가 아닙니다. 누구나 집을 지을 수 있습니다.
13살짜리 아이들도 방과후에
함께 벽돌을 만들어 집을 짓습니다.
한 달 뒤면 도서관이 생길 겁니다.
아이들도 집을 만들 수 있습니다.
아주 늙은 수녀도 자신을 위해 오두막을 지을 수 있고요.
많은 사람들이 집을 지을 수 있습니다.
그러니까, 쉽습니다.
저를 못 믿으시겠다면 여러분도 해보세요.
집을 갖고 싶다면요.
자, 다음은 옷입니다.
저는 제가 가난하고 잘생기지도 않은 것 같습니다.
저는 영화 배우같은 다른 사람들처럼 옷을 입으려 해봤습니다.
제 자신을 더 멋있고 나아 보이게 하려고요.
저는 청바지 하나를 사기 위해 돈을 한 달 동안 모았습니다.
그것을 입고 왼쪽 오른쪽으로 돌며
거울을 보았습니다.
늘 볼 때마다 저는 같은 사람입니다.
가장 비싼 바지도 제 삶을 바꿀 수 없죠.
저는 정말 미쳤다고 생각했어요. 왜 그것을 사려 했을까요?
청바지 하나 가지려고 한 달을 쓰다니 말이죠.
그런다고 제가 바뀌는 것도 아닌데 말이죠.
저는 그래서 왜 우리가 유행을 따라야 하는지
생각해보기 시작했습니다.
우리가 유행을 따른다고 한다면 절대로 유행을 따라잡을 순 없습니다.
그것을 따라가니만 하니까요.
자, 따라가지 말고 그냥 여기 계세요.
(웃음)
이미 가지고 있는 것을 사용하세요.
그래서 그 이후 지금까지 20년 동안 저는 어떤 옷도 사지 않았습니다.
제가 가진 모든 옷들은 사람들이 입고 남은 것들이죠.
사람들이 저를 보러 왔다가 떠날 때
많은 옷들을 두고 갑니다.
그래서 지금은 옷이 한가득 있죠.
(웃음)
그리고 사람들이 제가 아주 낡은 옷을 입을 것을 보면
더 많은 옷을 줍니다.
(웃음)
그래서 사람들에게 너무 자주 옷을 나눠줘야 한다는 게 저의 고민입니다.
(웃음)
자, 너무 쉽죠.
그리고 옷을 사지 않은 이후로 옷은 그저 단순한 옷이 아니라
제 삶의 다른 것에 관한 것임을 알았습니다.
무엇인가를 살 때는 생각해봐야 한다는 걸 배웠죠.
과연 좋으니까 사는 건인지
아니면 필요하니까 사는 건지를요.
그래서 좋아해서 사는 거면 제가 틀린 겁니다.
이렇게 생각하면 더 자유로워집니다.
마지막으로, 아플 때는 어떡할까요?
처음에는 걱정을 많이 했습니다. 그때는 제게 돈이 없었으니까요.
하지만, 더 생각해봤습니다.
주로 아픔은 평범한 것이지 나쁜 것이 아닙니다.
아픔은 우리가 살면서 뭔가 잘못했음을 알려주는 것이고
그게 바로 우리가 아픈 이유입니다.
그래서 저는 아프면 잠시 제 자신을 돌아봅니다.
무엇을 잘못했는지 생각해보는 거죠.
저를 치유하기 위해 어떻게 물을 사용할지 배웠고
저를 치유하기 위해 어떻게 땅을 사용할지 배웠으며
저를 치유하기 위해 기본지식을 어떻게 사용할지 배웠습니다.
그래서 지금은 이 네 가지에 제 스스로를 맡기니
삶이 아주 쉽다고 느껴집니다.
뭔가 자유가 느껴집니다. 저는 자유로워요.
저는 별로 걱정할 것이 없고
두려운 것도 많지 않으며, 원하는 것은 뭐든 할 수 있습니다.
전에는 두려움이 많아서 아무것도 할 수 없었어요.
하지만 지금은 자유로우니까 이 지구에서 제가 특별한 사람인듯하고
아무도 저와 같지 않으며, 다른 사람처럼 보일 필요도 없습니다.
제가 최고인 거죠.
자, 이렇게 하면 쉽고 가벼워 집니다.
그리고, 제가 방콕에 있었을 당시
삶이 아주 어두웠던 것에 대해 생각했습니다.
저는 많은 사람들이 저처럼 생각할 수도 있겠다는 생각이 들었습니다.
그래서 우리는 치앙마이에 "펀펀"이라는 곳을 열었습니다.
주요 용도은 단지 씨앗을 보관하는 것입니다.
씨앗을 모으는 거죠. 씨가 음식이고, 음식이 삶이기 때문입니다.
씨앗이 없으면 생명도 없습니다.
씨앗이 없으면 자유도 없죠.
씨앗이 없으면 행복도 없습니다.
여러분의 삶이 다른 누군가에 달려있기 때문입니다.
여러분은 음식이 없으니까요.
그러니까 씨앗을 모으는 건 아주 중요합니다.
그게 바로 우리가 씨앗 모으기에 집중하는 이유입니다.
그게 펀펀의 주요 목적이죠.
그리고 두 번째로는 배우는 장소로 사용하였습니다.
우리는 배울 수 있는 장소를 원합니다.
삶을 쉽게 하는 방법을 배우는 거죠.
왜냐하면 우리는 항상 삶을 복잡하고 어렵게 만드는 것만 배웠기 때문입니다.
어떻게 쉽게 만들죠? 쉽습니다.
하지만 더이상 쉽게 만드는 법을 모르는 거죠.
우리는 항상 복잡하게 하니까요.
그리고 지금, 우리는 함께 사는 법을 배웁니다.
왜냐하면 우리는 스스로를 모든 것으로부터 끊으라고
독립하라고 가르침을 받았으니까요.
그래서 돈에만 의존할 수 있게요.
우리는 서로에게 의존할 필요가 없습니다.
하지만 지금, 행복해지기 위해 우리는 돌아와야 합니다.
다시 우리 자신을 다른 이들과 연결하고
우리의 몸과 마음을 다시 함께 연결하기 위해서요.
그래서 우린 행복해질 수 있습니다. 삶은 쉽습니다.
그리고 시작부터 지금까지 제가 배운 것은
네 가지의 기본 욕구, 즉 음식, 집, 옷과 약은
반드시 싸고 쉽게 구할 수 있어야 한다는 것입니다.
이것이 문명이죠.
하지만 이 네 가지가 어렵고 많은 사람들이 갖기 힘들다면
그건 문명화되지 않은 겁니다.
자, 이제 우리 주변을 둘러보세요.
모든 것이 너무 갖기 어렵습니다.
저는 지금이 이 지구상 인간들의 가장 비문명화된 시기라고 생각합니다.
대학을 마치는사람들이 너무 많고
대학도 많습니다.
이 지구상에는 똑똑한 사람들이 정말 많습니다.
그런데도 인생은 점점 어려워지죠.
누구를 위해 어렵게 만드나요?
지금 누구를 위해 열심히 일하는 건가요?
옳지 않은 것 같습니다. 정상이 아니에요.
그래서, 저는 그냥 보통으로 돌아가고자 합니다.
평범한 사람이 되는 겁니다. 동물처럼 되는 거예요.
새들은 하루나 이틀 만에 둥지 하나를 만듭니다.
쥐들은 하룻밤 만에 굴을 파고요.
하지만 우리 같은 똑똑한 인간들은
집을 얻기 위해 30년이 필요하고
많은 사람들은 이런 삶 속에서 집을 가질 수 있다는 것을 믿지 못합니다.
잘못되었어요.
왜 우리는 영혼을 파괴하고, 그렇게 능력을 파괴하는 건가요?
자, 저는 충분하다고 생각합니다. 평범하게 사는 것이요.
아니, 평범하지 않은 삶이요.
자, 전 평범해지려고 합니다.
하지만, 사람들은 저를 평범하지 않게 봅니다.
(웃음)
미친 사람이라고 해요.
하지만 상관 없어요. 제 잘못이 아니니까요.
그들 잘못이죠. 그렇게 생각하니까요.
자, 제 삶은 이제 쉽고 가볍습니다.
그 정도면 제겐 충분합니다.
사람들은 원하는대로 생각할 수 있습니다.
저는 제 밖의 어떤 것도 제어할 수 없습니다.
제가 할 수 있는건 제 마음을 바꾸는 것, 제 마음을 제어하는 것입니다.
자, 제 마음은 가볍고 쉬워요. 그 정도면 충분합니다.
누군가 선택을 하고 싶다면 선택을 할 수 있습니다.
쉽게 살지, 어렵게 살지에 대한 선택은 여러분에게 달려 있습니다.
갑사합니다.
(박수)
Ada satu ayat yang saya sentiasa mahu
katakan kepada semua orang dalam hidup saya.
Frasa itu adalah "Hidup itu mudah."
Hidup mudah dan menyeronokkan.
Saya tidak pernah fikir begitu sebelum ini.
Semasa saya di Bangkok, saya rasa hidup itu amat susah dan rumit.
Saya dilahirkan di sebuah kampung miskin di Timur Laut Thailand.
Semasa saya kecil, semuanya seronok dan mudah,
namun bila wujudnya TV, ramai orang datang ke kampung,
mereka cakap,
"Awak miskin, awak perlu kejar kejayaan dalam hidup.
Awak perlu ke Bangkok untuk kejar kejayaan dalam hidup awak."
Lalu, saya rasa sedih, rasa kasihan.
Jadi saya pergi ke Bangkok.
Bila saya ke Bangkok, ianya tidak menyeronokkan.
Anda perlu belajar, banyak ulangkaji dan kerja kuat,
barulah anda boleh berjaya.
Saya kerja sangat kuat, paling kurang lapan jam sehari,
tetapi saya hanya boleh makan semangkuk mi per hidangan,
atau nasi goreng Tama atau seumpamanya.
Tempat saya tinggal sangat teruk, bilik kecil dengan ramai orang tidur.
Tempat sangat panas.
Saya mula banyak mempersoal.
Saya kerja keras, mengapa hidup susah sangat?
Ada sesuatu yang tak kena,
kerana saya menghasilkan banyak benda, tetapi saya tak dapat cukup.
Saya cuba belajar, saya cuba untuk menimba ilmu.
Saya cuba timba ilmu di universiti.
Susah belajar di universiti, kerana ia sangat membosankan.
(Ketawa)
Apabila saya lihat subjek di universiti,
di setiap fakulti, kebanyakan ada pengetahuan yang membinasakan.
Tiada pengetahuan yang produktif di universiti untuk saya.
Jika anda belajar menjadi arkitek atau jurutera,
bermaksud anda semakin merosakkan.
Semakin lebih ramai mereka ini bekerja, gunung akan semakin dirosakkan.
Tanah subur di Lembangan Chao Praya
akan semakin dipenuhi dengan konkrit.
Kita semakin merosakkannya.
Jika ke fakulti pertanian atau seumpamanya,
bermakna kita belajar meracun,
meracun tanah, air
dan belajar merosakkan semuanyanya.
Saya rasa semua yang kita lakukan rumit dan sangat sukar.
Kita membuatnya semakin sukar.
Hidup sangat sukar dan saya rasa kecewa.
Saya mula berfikir, mengapa perlunya duduk di Bangkok?
Saya fikir semasa saya kecil,
tiada yang kerja lapan jam sehari,
semua bekerja dua jam, dua bulan setahun,
menanam padi sebulan dan menuai padi bulan seterusnya.
Bulan lain adalah masa senggang, sepuluh bulan masa senggang.
Sebab itu terdapat banyak perayaan di Thailand,
setiap bulan ada perayaan.
(Ketawa)
Sebab mereka ada banyak masa senggang.
Pada waktu siang, semua orang akan tidur seketika.
Masih lagi berlaku di Laos, pergilah ke Laos jika berpeluang,
mereka tidur sebentar selepas makan tengah hari
Selepas mereka bangun, mereka bergosip,
apa khabar menantu lelaki, apa khabar isteri, menantu perempuan.
Manusia mempunyai banyak masa,
namun disebabkan mereka ada banyak masa,
mereka ada masa untuk diri mereka sendiri.
BIla mereka ada masa untuk diri mereka sendiri,
mereka ada masa untuk memahami diri mereka.
Apabila mereka memahami diri mereka,
mereka tahu perkara yang dimahukan dalam hidup.
Lalu, ramai orang nampak, mereka mahukan kebahagiaan,
mereka mahukan cinta, mereka mahu nikmati hidup.
Jadi, orang melihat banyak kecantikan dalam hidup mereka,
mereka luahkan kecantikan itu dengan pelbagai cara.
Ada orang luah dengan mengukir hulu pisau,
sangat cantik,
mereka menganyam bakul dengan baik.
Sekarang, tiada yang buat begitu.
Tiada orang boleh buat seperti itu.
Orang menggunakan plastik di mana-mana.
Lalu saya rasa ada sesuatu yang tidak kena,
Saya tidak boleh hidup dengan cara begini.
Lalu, saya putuskan untuk berhenti belajar,
dan pulang ke kampung.
Bila saya pulang ke rumah, saya mula hidup seperti saya ingat,
seperti semasa saya kecil.
Saya mula bekerja dua bulan setahun.
Saya dapat empat tan beras.
Untuk satu keluarga, enam orang,
kami makan kurang dari setengah tan setahun.
Jadi kami boleh jual beras.
Saya buat dua kolam, dua kolam ikan.
Kami ada ikan untuk dimakan sepanjang tahun.
Saya mula buat kebun kecil.
Kurang dari setengah ekar.
Saya habiskan 15 minit setiap hari untuk berkebun.
Saya ada lebih 30 jenis sayuran di kebun.
Enam orang tidak boleh habiskannya.
Kami ada lebihan untuk jual di pasar.
Kami boleh jana pendapatan juga.
Jadi saya rasa ia mudah, mengapa saya perlu duduk Bangkok
selama tujuh tahun, kerja keras dan kemudian tak cukup makan,
namun di sini, hanya dua bulan setahun 15 minit sehari
saya boleh beri makan enam orang.
Ianya mudah.
Sebelum ini saya fikir orang bodoh seperti saya
yang tidak dapat keputusan baik di sekolah,
tidak mampu ada rumah.
Kerana orang yang lebih pandai dari saya,
yang nombor satu dalam kelas setiap tahun,
mereka dapat pekerjaan baik,
namun mereka perlu lebih 30 tahun untuk miliki rumah.
Saya pula, yang tidak tamat universiti, bagaimana boleh ada rumah?
Tiada harapan bagi orang berpendidikan rendah, seperti saya.
Kemudian saya mula buat bangunan dari tanah, ia sangat mudah.
Saya habiskan dua jam sehari, dari pukul 5 pagi,
sehingga pukul 7 pagi, dua jam sehari.
Dalam masa tiga bulan, saya dapat rumah.
Seorang lagi rakan, paling pandai dalam kelas,
dia habiskan tiga bulan untuk membina rumahnya juga.
Namun dia perlu berhutang. Dia perlu langsaikan hutangnya selama 30 tahun.
Lalu saya bandingkan dia dan saya, saya ada 29 tahun dan 10 bulan masa senggang.
(Ketawa)
Saya rasa hidup sangat mudah.
Saya tak pernah fikir boleh bina rumah semudah itu.
Saya terus bina rumah setiap tahun, sekurang-kurangnya satu rumah setahun.
Sekarang, saya tiada duit, tetapi saya ada banyak rumah.
(Ketawa)
Masalah saya adalah memilih rumah untuk tidur malam ini.
(Ketawa)
Jadi rumah bukan masalah, sesiapa boleh bina rumah.
Kanak-kanak di sekolah, umur 13 tahun
mereka buat batu-bata bersama, mereka bina rumah.
Selepas sebulan, mereka ada perpustakaan.
Budak-budak boleh bina rumah,
rahib tua boleh bina pondok untuk dirinya.
Ramai orang boleh bina rumah.
Ia mudah.
Jika awak tak percaya, cubalah.
Jika ada orang mahu sebuah rumah.
Perkara seterusnya adalah pakaian.
Saya rasa macam saya miskin, macam saya tidak kacak.
Saya cuba pakai seperti orang lain, seperti bintang filem.
Untuk buat saya nampak elok, lebih baik.
Saya habiskan satu bulan untuk simpan duit beli sehelai jean.
Ketika saya pakainya, saya pusing kiri dan kanan,
lihat di cermin.
Setiap kali saya lihat, saya tetap sama.
Seluar yang paling mahal tidak boleh mengubah hidup saya.
Saya rasa seperti saya sangat gila, mengapa saya perlu membelinya?
Habiskan duit sebulan untuk sehelai seluar.
Ia tidak mengubah saya.
Saya mula banyak berfikir tentang itu.
Mengapa kita perlu ikut fesyen?
Kerana, apabila kita ikut fesyen, kita tak pernah dapat bersaing,
kerana kita mengikutnya.
Jadi jangan ikut, kekal di sini.
(Ketawa)
Gunakan apa yang anda miliki.
Selepas itu sehingga sekarang, sudah 20 tahun saya tak pernah beli baju.
Semua baju yang saya miliki adalah bekas pakaian orang.
Apabila orang datang melawat saya, dan bila mereka balik,
mereka tinggalkan banyak pakaian.
Saya ada banyak baju sekarang.
(Ketawa)
Apabila mereka lihat saya pakai baju yang sangat lusuh,
mereka berikan saya lebih banyak baju.
(Ketawa)
Masalah saya ialah, saya perlu selalu beri pakaian pada orang lain.
(Ketawa)
Jadi ia sangat mudah.
Apabila saya berhenti beli baju, saya rasa, ia bukan hanya baju,
ia tentang perkara lain dalam hidup saya,
Perkara yang saya pelajari adalah apabila saya beli sesuatu,
dan saya fikir tentangnya, saya beli kerana saya suka,
atau saya beli sebab saya perlu.
Jika saya beli kerana saya suka, maksudnya saya salah.
Saya rasa lebih bebas bila saya fikir begini.
Perkara terakhir adalah, bila saya sakit, apa saya buat?
Pada mulanya saya sangat risau, kerana dulu saya tiada duit.
Saya mula berfikir lagi.
Selalunya, kesakitan adalah perkara normal, ia bukan perkara buruk.
Kesakitan adalah sesuatu yang mengingatkan yang kita ada buat salah dalam hidup,
sebab itu kita jatuh sakit.
Apabila saya sakit, saya perlu berhenti dan kembali pada diri.
Fikirkan, apa kesalahan saya.
Jadi saya belajar cara guna air untuk rawat diri,
cara guna tanah untuk rawat diri,
saya belajar ilmu asas untuk merawat diri saya.
Sekarang saya bergantung pada diri terhadap empat perkara ini,
saya rasa kehidupan sangat mudah,
saya rasa seperti bebas, saya rasa bebas.
Saya rasa seperti saya tidak banyak risau,
saya kurang ketakutan, saya boleh lakukan perkara yang saya mahu dalam hidup.
Sebelum ini, saya sangat takut, saya tak boleh buat apa-apa.
Sekarang saya rasa sangat bebas seperti saya seorang yang unik di Bumi,
tiada seperti saya, saya tak perlu buat diri saya seperti orang lain.
Sayalah nombor satu.
Benda seperti ini buatkan ianya mudah, sangat ringan.
Selepas itu, saya mula berfikir
ketika saya di Bangkok, saya rasa sangat gelap dalam hidup.
Saya mula fikir ramai orang mungkin berfikir seperti saya ketika itu.
Jadi kami mulakan satu tempat bernama "Pun Pun" di Chiang Mai.
Matlamat utama hanyalah menyimpan benih.
Untuk kumpul benih, kerana benih adalah makanan, makanan adalah hidup.
Jika tiada benih, tiada kehidupan.
Tiada benih, tiada kebebasan.
Tiada benih, tiada kebahagiaan.
Kerana hidup anda bergantung pada orang lain.
Kerana anda tiada makanan.
Sangat penting simpan benih.
Sebab itu kami fokus simpan benih.
Itu perkara utama di Pun Pun.
Perkara kedua adalah ia adalah pusat pembelajaran.
Kami mahu ada pusat untuk kami belajar,
belajar cara jadikan hidup mudah.
Kerana kita diajar untuk jadikan hidup rumit dan sukar sepanjang masa.
Bagaimana kita buat ia mudah? Ia mudah,
namun kita tak tahu cara untuk buat ia mudah lagi.
Sebab kita selalu buat ia rumit
dan sekarang, kita mula belajar, dan belajar untuk bersama.
Sebab kita diajar untuk pisahkan diri kita
dari perkara lain, untuk berdikari,
supaya kita boleh bergantung pada duit sahaja.
Kita tak perlu saling bergantung.
Sekarang, untuk bahagia, kita perlu kembali,
untuk berhubung pada diri kita, berhubung dengan orang lain,
berhubung dengan minda dan badan kita semula.
Supaya kita bahagia. Hidup itu mudah.
Dari mula hingga kini, perkara yang saya pelajari
adalah empat keperluan asas: makanan, rumah, pakaian dan ubat
haruslah murah dan mudah untuk semua orang,
itulah peradaban.
Namun, jika anda buat empat perkara ini sukar dan sukar untuk orang dapat,
itu tidak beradab.
Sekarang bila kita perhatikan sekeliling kita,
semuanya susah untuk dapat.
Saya rasa kini adalah era manusia paling tidak beradab di Bumi.
Kita ada ramai orang yang tamat universiti,
banyak universiti sekarang,
ramai cendekiawan di dunia kita sekarang.
Hidup semakin sukar dan sukar.
Kita menyusahkan untuk siapa?
Kita bekerja kuat untuk siapa sekarang?
Saya rasa seperti ianya salah, ia tidak normal.
Jadi saya mahu kembali normal.
Menjadi orang yang normal, menjadi seperti binatang.
Burung buat sarangnya dalam satu atau dua hari.
Tikus menggali lubang dalam satu malam.
Namun manusia bijak seperti kita
habiskan 30 tahun miliki rumah,
dan ramai orang tak percaya mereka boleh miliki rumah dalam hidup ini.
Itu salah.
Mengapa kita musnahkan kekuatan kita, mengapa musnahkan kebolehan kita ?
Jadi saya rasa cukup bagi saya, untuk hidup cara normal,
dengan cara tidak normal.
Sekarang saya cuba jadi normal.
Namun orang lihat saya sebagai tidak normal.
(Ketawa)
Orang gila.
Namun saya tidak peduli, sebab ianya bukan salah saya.
Itu salah mereka, mereka yang fikir begitu.
Hidup saya mudah dan lengang sekarang.
Cukuplah bagi saya.
Orang boleh fikir apa sahaja.
Saya tak boleh uruskan benda luar daripada diri saya.
Perkara saya boleh buat adalah ubah minda saya, urus minda saya.
Sekarang minda saya lengang dan mudah, cukuplah.
Jika sesiapa mahukan pilihan, anda ada pilihan.
Pilihan untuk mudah atau sukar, semuanya bergantung pada anda.
Terima kasih.
(Tepukan)
Er is iets dat ik altijd al
tegen iedereen heb willen zeggen
en dat is: "Het leven is simpel."
Het is zo leuk en simpel.
Zo dacht ik er vroeger niet over.
Toen ik in Bangkok woonde, dacht ik dat het heel zwaar en ingewikkeld was.
Ik ben geboren in een arm dorp in Noordoost-Thailand
en in mijn jeugd was alles leuk en eenvoudig,
maar toen de tv kwam, zagen we veel mensen van elders
en die zeiden:
"Jullie zijn arm, jullie moeten aan je succes gaan werken.
Ga naar Bangkok en zorg dat je succesvol wordt."
Ik werd er ongelukkig van; ik voelde me arm.
Ik moest dus naar Bangkok.
Maar ik vond het daar niet leuk.
Je moest een hoop leren, studeren, heel hard werken,
om succesvol te worden.
Ik werkte heel hard, minstens acht uur per dag,
maar ik had maar net genoeg geld om een schaaltje noedels te eten
of soms een beetje gebakken rijst of zo.
Ik sliep op een vreselijke, kleine kamer, tussen een heleboel mensen.
Het was er heel heet.
Ik begon aan een hoop dingen te twijfelen.
Als ik zo hard werk, waarom is mijn leven dan zo moeilijk?
Hier klopt iets niet,
want ik produceer een heleboel, maar ik kan me niets veroorloven.
Ik probeerde te leren, te studeren.
Ik ging naar de universiteit.
Het is heel moeilijk om daar te studeren, want het is oervervelend.
(Gelach)
In elk vakgebied,
in iedere faculteit, ging het meestal om destructieve kennis.
Ik vond geen productieve kennis in de universiteit.
Als je studeert voor architect of ingenieur
betekent dat dat je meer kapot gaat maken.
Hoe meer deze mensen werken, hoe minder er van de berg overblijft
en het goede land in het Chao Praya-bekken
zal met steeds meer beton worden bedekt.
We verwoesten meer.
Op de Landbouwfaculteit
leren we hoe we
het land en het water moeten vergiftigen,
we leren alles stuk te maken.
Voor mij voelt het of alles zo ingewikkeld is, zo moeilijk.
We maken alles zo moeilijk.
Het leven was moeilijk en ik voelde me teleurgesteld.
Ik begon erover na te denken: waarom moest ik zo nodig naar Bangkok?
Ik dacht aan mijn kindertijd;
niemand werkte acht uur per dag.
Iedereen werkte twee uur per dag, twee maanden per jaar,
één maand om de rijst te planten en één maand om hem te oogsten.
Voor de rest had je vrij: tien maanden vakantie.
Daarom zijn er in Thailand zoveel festivals,
iedere maand is er wel één.
(Gelach)
Omdat ze zoveel vrije tijd hebben.
En 's middags doet iedereen een dutje.
In Laos nog steeds -- ga er eens heen --
na de lunch gaan ze even liggen.
Als ze wakker worden, wordt er gekletst:
hoe gaat het met je schoonzoon, met je vrouw, met je schoondochter?
Mensen hebben veel tijd,
maar omdat ze veel tijd hebben,
hebben ze tijd voor zelfreflectie.
En omdat ze daar tijd voor hebben,
leren ze zichzelf beter begrijpen.
Als ze zichzelf begrijpen,
komen ze erachter wat ze belangrijk vinden in hun leven.
Mensen komen erachter dat ze gelukkig willen zijn,
ze willen liefde, ze willen van hun leven genieten.
Mensen zien veel schoonheid in hun leven
en dat uiten ze op vele manieren.
Sommigen doen het door het heft van een mes te bewerken
-- heel mooi --
of ze vlechten mooie manden.
Niemand doet dat meer.
Ze kunnen het niet meer.
Ze gebruiken nu allemaal plastic.
Voor mij zat er dus iets helemaal scheef;
ik kon niet leven op die manier.
Ik stopte met mijn studie bij de universiteit
en ik ging terug naar huis.
Ik begon daar weer te leven zoals ik me dat herinnerde
uit mijn kindertijd.
Ik begon weer twee maanden per jaar te werken.
Ik oogstte vier ton rijst.
De hele familie, zes mensen,
eet nog geen 500 kilo per jaar,
dus ik kon ook nog wat verkopen.
Ik maakte twee visvijvers,
nu eten we het hele jaar door vis.
Ik begon een kleine moestuin
van nog geen kwart hectare.
Het kost me 15 minuten per dag om die bij te houden
en er staan meer dan 30 verschillende soorten groenten in.
Met zes personen krijgen we dat dus nooit op.
Wat er overblijft, verkopen we op de markt.
Dat levert nog wat geld op ook.
Het voelt nu zo eenvoudig.
Waarom moest ik zeven jaar naar Bangkok
om daar hard te werken voor een hongerloontje?
Hier werk ik maar twee maanden per jaar en maar 15 minuten per dag
en daar eten zes mensen van.
Simpel.
Vroeger dacht ik dat domme mensen zoals ik,
die nooit goede cijfers haalden op school,
nooit een huis konden hebben.
Want mensen die slimmer zijn dan ik,
die ieder jaar de beste zijn van de klas,
die krijgen een goede baan
en dan moeten ze nog 30 jaar werken om een huis te kunnen kopen.
Ik kon niet eens de universiteit afmaken. Hoe zou ik dan aan een huis komen?
Mensen die weinig opleiding hebben, zoals ik, kunnen dat wel vergeten.
Toen begon ik echter een huis te bouwen van aarde, heel simpel.
Ik stak er twee uur per dag in, 's ochtends van vijf tot zeven,
twee uur per dag.
Na drie maanden was mijn huis af.
Een vriend van me, die altijd de slimste van de klas was,
bouwde ook een huis in drie maanden.
Maar hij moest er wel geld voor lenen dat hij nu in 30 jaar kan afbetalen.
Vergeleken met hem heb ik dus 29 jaar en tien maanden meer vrije tijd.
(Gelach)
Voor mij voelt het leven echt eenvoudig.
Ik had geen idee dat ik zo eenvoudig een huis kon bouwen.
Sindsdien bouw ik ieder jaar een huis, tenminste één huis per jaar.
Ik heb dus geen geld maar al wel veel huizen.
(Gelach)
Ik moet alleen steeds beslissen waar ik vanavond nu weer zal slapen.
(Gelach)
Een huis is dus geen probleem, iedereen kan een huis bouwen.
De kinderen, 13 jaar oud,
maken op school samen bakstenen; ze bouwen een huis.
Binnen een maand hebben ze een bibliotheek.
De kinderen kunnen een huis bouwen,
een hele oude non kan een hut voor zichzelf bouwen.
Heel veel mensen kunnen een huis bouwen.
Het is dus eenvoudig.
Als je me niet gelooft, probeer het,
mocht je een huis willen.
Het volgende is kleding.
Ik voelde me arm, ik voelde me niet aantrekkelijk.
Ik probeerde me dus te kleden als iemand anders, als een filmster,
gewoon om er beter uit te zien.
Ik spaarde een hele maand voor een spijkerbroek.
Ik trok hem aan, ik draaide linksom, ik draaide rechtsom
en ik keek in de spiegel.
Altijd als ik kijk, ben ik dezelfde persoon.
De duurste broek kan mijn leven niet veranderen.
Ik voelde me zo'n idioot: waarom kocht ik zoiets?
Een maand lang sparen voor een broek.
Ik verander er niet door.
Ik begon er meer over na te denken.
Waarom gaan we met de mode mee?
Je gaat met de mode mee, maar het brengt je nergens.
Niet mee meegaan dus, blijf gewoon hier.
(Gelach)
Gebruik wat je hebt.
Sindsdien, al 20 jaar lang, koop ik geen kleren meer.
De kleren die ik heb, zijn allemaal afdankertjes.
Mensen komen me opzoeken en als ze dan weer weggaan,
laten ze een hoop kleren achter.
Ik heb bergen kleren nu.
(Gelach)
En als ze zien dat ik oude kleren draag,
brengen ze me nog meer kleren.
(Gelach)
Dus weet ik vaak niet wat ik met al die kleren moet doen.
(Gelach)
Het is zo eenvoudig.
Toen ik stopte met kleren kopen, voelde ik dat het om meer ging dan kleren,
het gaat over iets anders in mijn leven.
Ik leerde dat als ik iets koop
en ik denk daar eens over na, dan koop ik het omdat ik het leuk vind
of omdat ik het nodig heb.
Als ik het koop omdat ik het leuk vindt, is dat dus niet nodig.
Ik voel me vrijer als ik op deze manier denk.
Het laatste gaat over ziek zijn. Hoe moet het als ik ziek word?
Daar maakte ik me eerst wel zorgen over, want hoe moet dat als je geen geld hebt.
Maar ik dacht er wat langer over na.
Ziekte is normaal, het is niet slecht.
Ze wijst ons erop dat we iets verkeerd gedaan hebben in ons leven,
daarom worden we ziek.
Wanneer ik dus ziek wordt, moet ik dus bij mezelf te rade gaan
en er bij stilstaan wat ik verkeerd heb gedaan.
Zo leerde ik water te gebruiken om beter te worden,
hoe ik aarde moet gebruiken om beter te worden;
ik leerde simpele kennis te gebruiken om mezelf beter te maken.
Nu ik dus op die vier vlakken voor mezelf kan zorgen,
vind ik het leven heel eenvoudig.
Het voelt als vrijheid, ik voel me vrij.
Ik maak me eigenlijk nergens zorgen over,
ik ben niet zo bang meer, ik kan gaan doen wat ik wil.
Vroeger was ik erg bang, ik durfde niets te doen.
Nu voel ik me erg vrij, als een unieke persoon op deze aarde;
er is niemand zoals ik, ik hoef me niet als iemand anders voor te doen.
Ik ben nummer één.
Dit soort dingen maken het heel gemakkelijk, heel licht.
Daarna begon ik er over na te denken
dat toen ik in Bangkok was, alles zo zwaar voelde.
Ik begon me te realiseren dat misschien veel mensen er toen zo tegenaan keken.
Dus zij we gestart met 'Pun Pun' in Chiang Mai.
Het gaat ons met name om het verzamelen van zaad.
We verzamelen zaad, want zaad is voedsel, zaad is leven.
Als er geen zaad is, is er geen leven.
Geen zaad, geen vrijheid.
Geen zaad, geen geluk.
Want je leven hangt dan van iemand anders af.
Want je hebt geen eten.
Het is dus belangrijk om zaad te bewaren.
Daarom richten we ons op het verzamelen van zaad.
Daar gaat het om bij Pun Pun.
Ten tweede is het een leercentrum.
We wilden een leercentrum voor onszelf hebben,
waar we konden leren hoe we het leven gemakkelijk kunnen maken.
Ons is tenslotte altijd geleerd het leven ingewikkeld en zwaar te maken.
Hoe kunnen we het gemakkelijk maken? Het is heel simpel.
We weten alleen niet meer hoe het moet,
want we maken het altijd zo ingewikkeld.
We beginnen het dus te leren en we leren samen te zijn.
We leerden onszelf los te koppelen
van alles om ons heen, onafhankelijk te zijn,
om alleen op het geld te vertrouwen.
Dan hebben we elkaar niet nodig.
Maar om gelukkig te worden, zullen we terug moeten komen,
weer in contact komen met onze omgeving, weer relaties leggen met anderen,
het verband terugbrengen tussen lichaam en geest.
We kunnen gelukkig worden, het leven is simpel.
Wat ik in tot nu toe heb geleerd,
is dat de vier fundamentele behoeften: voedsel, onderdak, kleding en medicijnen,
beschikbaar en goedkoop moeten zijn voor iedereen,
dat is beschaving.
Als je deze dingen voor veel mensen moeilijk te verkrijgen maakt,
dat is geen beschaving.
Kijk nu eens om je heen,
er is allemaal zo moeilijk aan te komen.
Voor mij is dit een van de minst beschaafde tijden van de mensheid.
Er zijn zoveel mensen die afstuderen op een universiteit,
we hebben zoveel universiteiten in de wereld,
er zijn zoveel slimme mensen op de wereld,
maar het leven wordt alleen maar moeilijker.
Voor wie maken we het zo moeilijk?
Voor wie werken we zo hard?
Dit voelt niet goed, dit is niet normaal.
Ik wil gewoon weer normaliseren.
Een gewone persoon zijn in de zin zoals ook dieren dat doen.
Vogels maken hun nest in een of twee dagen.
De ratten graven een gat in één nacht.
Maar de ontwikkelde mensen zoals wij
doen er 30 jaar over om een huis te hebben.
Veel mensen geloven er niet eens in dat ze er een kunnen hebben in dit leven.
Dat klopt niet.
Waarom verkwisten we onze gaven, waarom verkwisten we onze vermogens zo?
Voor mij is het genoeg om op een normale manier te leven,
op een vreemde manier.
Ik probeer gewoon te zijn.
Maar mensen zien me als een buitenbeentje.
(Gelach)
Een rare kwast.
Maar het kan me niets schelen; ik kan er niets aan doen.
Dat is hun probleem; zij denken zo.
Mijn leven is nu licht en simpel.
Dat is genoeg voor mij.
Laat mensen denken wat ze willen.
Iets buiten mezelf heb ik niet in de hand.
Ik kan mijn geest veranderen, en in de hand houden.
Mijn geest is nu licht en simpel, dat is genoeg.
Als je de keuze wilt hebben: je hebt die keuze.
Of je het moeilijk of gemakkelijk wilt hebben, die keuze is aan jou.
Dankjewel.
(Applaus)
Há uma frase que eu sempre quis dizer
a todos na minha vida.
Esta frase é: "A vida é fácil".
É muito fácil e divertida.
Eu nunca havia pensado desta forma.
Quando estava em Bancoque,
achava que a vida era muito dura, muito complicada.
Nasci numa vila pobre no nordeste da Tailândia.
E quando era criança, tudo era divertido e fácil,
mas quando a TV chegou, muitas pessoas vieram à vila.
Elas diziam: "Você é pobre,
você precisa buscar o sucesso na vida.
Você tem de ir para Bancoque
para ter sucesso na vida".
Eu me senti mal, pobre.
Então precisei ir a Bancoque.
Quando fui a Bancoque, não foi muito divertido.
(Risos)
Você tem de aprender, estudar bastante e trabalhar muito duro,
e aí pode chegar ao sucesso.
Trabalhei muito duro, oito horas por dia, no mínimo,
mas tudo que eu podia comer
era uma tigela de macarrão por refeição,
ou um prato de arroz frito, ou coisa do tipo.
E morava num lugar horrível,
um pequeno quarto onde dormiam muitas pessoas.
Era muito quente.
Comecei a me questionar muito.
Se eu trabalho tanto, por que minha vida é tão difícil?
Algo deve estar errado,
pois produzo muitas coisas, mas não consigo o suficiente.
Tentei aprender, tentei estudar.
Tentei estudar na universidade.
É muito difícil estudar na universidade, porque é muito chato.
(Risos)
E quando vi as disciplinas na universidade,
em todas as faculdades,
a maioria delas tinha conhecimento destrutivo.
Não havia conhecimento produtivo para mim na universidade.
Se você aprende a ser arquiteto ou engenheiro,
significa que você destrói mais.
Quanto mais essas pessoas trabalham, mais a montanha será destruída.
E a boa terra na bacia do rio Chao Phraya
ficará cada vez mais coberta de concreto.
Nós destruímos mais.
Se formos para a faculdade de agricultura, ou algo assim,
significa que aprenderemos
como envenenar a terra, a água,
e como destruir tudo.
Sinto como se tudo que fazemos é muito complicado, muito difícil.
Nós simplesmente complicamos tudo.
A vida era muito dura, e eu me sentia decepcionado.
Comecei a pensar: "Por que ficar em Bancoque?"
Pensei que quando era menino, ninguém trabalhava oito horas por dia.
Todos trabalhavam duas horas, dois meses por ano,
plantando arroz num mês e colhendo arroz no outro.
O resto do tempo era livre, dez meses de tempo livre.
É por isso que existem tantos festivais na Tailândia,
todo mês tem um festival.
(Risos)
Porque eles têm muito tempo livre.
E, durante o dia, todo mundo tira uma soneca.
Mesmo hoje em dia, no Laos, vá para o Laos se puder,
as pessoas tiram um cochilo após o almoço.
E quando acordam, apenas ficam fofocando
sobre o genro, a esposa, a nora.
As pessoas têm muito tempo,
mas por terem muito tempo,
elas têm tempo de estar consigo mesmas.
E se têm tempo de estar consigo mesmas,
elas têm tempo de entender a si próprias.
E quando elas entendem a si próprias
podem perceber o que querem da vida.
Muitas pessoas percebem que querem felicidade,
querem amor, querem desfrutar a vida.
As pessoas veem muita beleza em suas vidas,
e a expressam de vários modos.
Algumas pessoas entalham o cabo de suas facas,
muito bonito,
trançam belos cestos.
Mas, hoje em dia, ninguém mais faz isso.
Ninguém consegue mais fazer algo assim.
As pessoas usam plástico para tudo.
Então, sinto que há algo errado nisso,
não conseguia viver do modo como estava vivendo.
Decidi abandonar a universidade
e voltei para casa.
Quando retornei, comecei a viver do modo que me lembrava,
de como era quando menino.
Comecei a trabalhar dois meses por ano
e colhi quatro toneladas de arroz.
E toda a família, de seis pessoas,
come menos de meia tonelada por ano.
Então podemos vender arroz.
Comprei dois tanques, dois tanques de peixes.
Tínhamos peixe para comer o ano todo.
E comecei uma pequena horta.
Menos de meio acre.
Gasto 15 minutos por dia para cuidar da horta.
Tenho mais de 30 variedades de vegetais na horta.
E seis pessoas não dão conta de comer tudo isso.
Temos um excedente que podemos vender no mercado.
Assim podemos gerar alguma receita também.
Então acho que é fácil, por que tive de ficar em Bancoque por sete anos,
trabalhando duro, não tendo comida suficiente?
E aqui, trabalhando apenas 2 meses no ano e 15 minutos por dia,
consigo alimentar seis pessoas.
É fácil.
E antes, eu achava que pessoas burras como eu,
que nunca tiravam notas boas na escola,
não podiam ter uma casa.
Porque pessoas mais inteligentes do que eu,
que são as primeiras da classe todos os anos,
conseguem um bom emprego,
mas precisam trabalhar mais de 30 anos para ter uma casa.
Mas eu, que não terminei a faculdade, como poderia ter uma casa?
Impensável para pessoas com baixa escolaridade como eu.
Mas então comecei a fazer construções de barro, é muito fácil.
Dediquei duas horas por dia, das 5h às 7h da manhã,
duas horas por dia.
E em três meses, eu tinha uma casa.
Um amigo, o mais inteligente da classe,
também levou três meses para construir sua casa.
Mas ficou endividado.
Ele levou 30 anos para pagar a dívida.
Então, comparando com ele,
tenho 29 anos e 10 meses a mais de tempo livre.
(Risos)
Por isso acho que a vida é muito fácil.
Nunca pensei que pudesse construir uma casa assim tão fácil.
E continuo construindo uma casa por ano, pelo menos uma por ano.
Agora, não tenho dinheiro, mas tenho muitas casas.
(Risos)
Meu problema é decidir em qual casa vou dormir esta noite.
(Risos)
Ter uma casa não é problema, qualquer um pode construir uma.
As crianças, de 13 anos, na escola,
fazem tijolos juntos, constroem uma casa.
Depois de um mês, constroem uma biblioteca.
Crianças conseguem construir uma casa,
uma freira muito idosa consegue construir uma cabana para ela.
Muitas pessoas conseguem construir uma casa.
Ou seja, é fácil.
Se você não acredita em mim, tente.
Isso se alguém quiser ter uma casa.
A próxima coisa são as roupas.
Eu me sentia pobre, como se não fosse bonito.
Tentava me vestir como outra pessoa, como um ator de cinema,
para ter uma boa aparência.
Levei um mês economizando dinheiro para comprar uma calça jeans.
Quando a vesti, virei-me de um lado e de outro,
me olhei no espelho.
Toda vez que olhava, ainda era a mesma pessoa.
A calça mais cara não podia mudar minha vida.
Eu me senti como um maluco, por que tive de comprá-la?
Gastei um mês para ter uma calça.
Isso não me mudou.
Comecei a pensar sobre isso.
Por que temos de seguir a moda?
Porque, quando a seguimos, nunca a alcançamos,
porque nós a seguimos.
Então não siga a moda, fique parado.
(Risos)
Use o que você tem.
Depois disso, até agora, por 20 anos, nunca mais comprei roupas.
Todas as roupas que tenho foram doadas por outras pessoas.
Quando as pessoas vêm me visitar, e quando vão embora,
elas deixam um monte de roupas.
Assim, tenho um monte de roupas.
(Risos)
E quando as pessoas me veem usando roupas velhas,
elas me dão ainda mais roupas.
(Risos)
E agora meu problema é que preciso sempre doar roupas.
(Risos)
É muito fácil.
E quando parei de comprar roupas, percebi que não era só sobre roupas,
era sobre algo mais na minha vida.
Aprendi que quando compro algo
e paro para refletir, eu compro porque gosto,
ou compro porque preciso.
Se eu compro porque gosto, significa que estou errado.
Eu me sinto mais livre quando penso dessa forma.
E a última coisa é: quando fico doente, o que faço?
Eu me preocupava muito no começo, porque, na época, não tinha dinheiro.
Mas comecei a ponderar mais.
Normalmente, a doença é uma coisa normal, não é uma coisa ruim.
A doença nos faz lembrar que fizemos algo de errado em nossas vidas,
é por isso que ficamos doentes.
Então quando fico doente, preciso parar e fazer uma autoanálise.
E refletir sobre o que fiz de errado.
Aprendi como usar a água para me curar,
como usar a terra para me curar.
Aprendi como usar conhecimentos básicos para me curar.
Agora dependo só de mim nesses quatro aspectos,
acho que a vida é muito fácil,
sinto algo parecido com liberdade, me sinto livre.
Sinto como se não me preocupasse muito.
Tenho menos medo, posso fazer o que quiser da minha vida.
Antes, tinha muito medo, não conseguia fazer nada.
Mas agora me sinto muito livre, como uma pessoa única na Terra,
não há ninguém como eu, não preciso imitar ninguém.
Sou o número um.
Esse tipo de coisa torna a vida fácil, leve.
E depois disso comecei a pensar
que quando estava em Bancoque, sentia uma escuridão em minha vida.
Comecei a pensar que muitas pessoas talvez pensassem como eu na época.
Então criei um lugar chamado "Pun Pun" em Chiang Mai.
O principal objetivo desse lugar é apenas guardar sementes.
Coletar sementes, porque semente é comida, e comida é vida.
Se não há sementes, não há vida.
Sem sementes, não há liberdade.
Sem sementes, não há felicidade.
Porque sua vida depende dos outros,
porque você não tem comida.
Então é muito importante guardar sementes.
É por isso que focamos em guardar sementes.
Essa é a principal atividade em "Pun Pun".
Também é um centro de aprendizado.
Queremos ter um centro para que possamos aprender,
aprender como tornar a vida fácil.
Porque fomos ensinados a tornar a vida complicada e dura, o tempo todo.
Como podemos torná-la simples? É fácil.
Mas não sabemos mais como fazer,
porque sempre a complicamos,
e agora, começamos a aprender, a aprender a estar junto.
Pois fomos ensinados a nos desconectarmos de tudo,
sermos independentes,
a contar apenas com o dinheiro.
Não precisamos contar uns com os outros.
Mas para sermos felizes precisamos voltar,
precisamos nos conectar novamente conosco, com outras pessoas,
reconectar nosso corpo com nossa alma.
Assim podemos ser felizes. A vida é fácil.
E do começo até agora, o que aprendi,
é que as quatro necessidades básicas: comida, abrigo, roupas e remédios
devem ser baratas e de fácil acesso a todos,
isso é civilização.
Mas se essas quatro coisas forem de difícil acesso a muitas pessoas,
não é civilizado.
Quando olhamos ao redor,
tudo é tão difícil de conseguir.
Sinto que vivemos na era menos civilizada da Terra.
Existem tantas pessoas que terminam a universidade,
existem tantas universidades na Terra,
existem tantas pessoas inteligentes na Terra,
mas a vida é cada vez mais difícil.
Nós a tornamos difícil para quem?
Trabalhamos duro para quem, nesse momento?
Acho que é errado, não é normal.
Só quero que tudo volte ao normal.
Ser uma pessoa normal, ser como os animais.
Os pássaros fazem um ninho em um ou dois dias.
Os ratos cavam um buraco em uma noite.
Mas, humanos inteligentes como nós,
levam 30 anos para ter uma casa,
e muitas pessoas não acreditam que possam ter uma casa nessa vida.
Isso é errado.
Por que destruímos nosso espírito?
Por que destruímos nossa habilidade desse jeito?
Acho que chega para mim,
viver desse jeito anormal.
Agora tento ser normal,
mas as pessoas me veem como o anormal.
(Risos)
Um louco.
Mas eu não ligo, porque não é minha culpa.
É culpa deles pensarem assim.
Agora, minha vida é fácil e leve.
Isso me basta.
Podem pensar o que quiserem.
Não posso controlar nada fora de mim mesmo.
O que posso fazer é mudar minha mente, controlar minha mente.
Agora, minha mente é leve e fácil, isso basta.
Se alguém quiser ter escolhas, pode ter.
A escolha do fácil ou do difícil depende de você.
Obrigado.
(Aplausos)
Există o frază pe care mereu am vrut s-o spun fiecărui om din viața mea.
Și anume: „Viața e ușoară.”
E atât de ușoară și amuzantă.
Nu gândeam la fel înainte.
Pe când eram în Bangkok, credeam că viaţa e foarte grea şi complicată.
M-am născut într-un sat sărac din nord-estul Thailandei
şi copil fiind, totul era distractiv şi uşor,
dar când a apărut televizorul, mulţi dintre noii veniţi în sat spuneau:
„Eşti sărac, va trebui să alergi după succes.
Trebuie să mergi în Bangkok să cauţi să ai succes în viaţă.”
Mă simţeam ruşinat, sărac.
Trebuia să plec în Bangkok.
Acolo n-a mai fost la fel de distractiv.
Trebuie să înveți, să studiezi mult şi să muncești din greu
şi doar apoi vine succesul.
Munceam din greu cel puţin 8 ore/zi,
dar îmi permiteam să mănânc doar un bol de tăiţei la o masă,
sau supă Tama din orez prăjit sau ceva de genul ăsta.
Era rău şi în locul în care stăteam – un dormitor mic, comun –
unde era foarte cald.
Am început să-mi pun întrebări.
Dacă muncesc din greu, de ce viaţa mi-e atât de grea?
Ceva nu era în regulă,
pentru că produceam multe lucruri, dar nu primeam suficient.
Am încercat să învăţ, să studiez.
Am încercat să urmez o facultate.
E foarte greu să înveţi la facultate pentru că e foarte plictisitor.
(Râsete)
Am observat că majoritatea materiilor,
în toate facultăţile, oferă cunoştinţe distructive.
Nu există cunoştinţe productive la facultate pentru mine.
Dacă vrei să te faci arhitect sau inginer,
înseamnă că vei strica mai mult.
Cu cât aceşti oameni muncesc mai mult, cu atât muntele va fi tot mai distrus.
Pământul fertil în bazinul Chao Praya va fi tot mai mult acoperit cu ciment.
Distrugem tot mai mult.
Dacă mergem la facultatea de agricultură, sau ceva în domeniul ăsta,
învăţăm doar să otrăvim, să intoxicăm pământul şi apa
şi cum să distrugem tot.
Simt că tot ce facem e complicat şi greu.
Facem ca totul să fie greu.
Viaţa era atât de grea şi eram dezamăgit.
Am început să mă gândesc de ce mă aflam în Bangkok.
Îmi aminteam că pe vremea când eram copil,
nimeni nu lucra 8 ore/zi,
toţi lucrau 2 ore zilnic cam 2 luni pe an,
plantând orez o lună şi recoltându-l în alta.
În rest era timp liber, 10 luni de timp liber.
De-aia oamenii au atâtea festivaluri în Thailanda
în fiecare lună a anului.
(Râsete)
Pentru că au atât de mult timp liber.
Iar ziua, toată lumea doarme la prânz.
Chiar şi acum în Laos, – mergeţi în Laos dacă puteţi –
oamenii dorm după prânz.
Şi după ce se trezesc, stau la bârfă:
cum e ginerele tău, cum e nevastă-ta, nora.
Oamenii au mult timp,
iar din cauza asta
au timp să fie cu ei înşişi.
Şi când au timp să stea cu ei înşişi,
au timp să se înţeleagă.
Când ajung să se înţeleagă pe sine,
află ce-şi doresc în viaţă.
Mulţi află că vor să fie fericiţi,
vor dragoste, vor să se bucure de viaţă.
Aşa că ei observă multă frumuseţe în viaţa lor
şi o exprimă în diverse moduri.
Unii sculptându-şi mânerele cuţitelor foarte frumos,
împletind coşuri foarte frumos.
Dar acum, nimeni nu mai face asta.
Nimeni nu mai ştie să facă asta.
Oamenii folosesc plastic peste tot.
Simt că ceva nu e în regulă aici
şi nu mai pot să trăiesc astfel.
Aşa că m-am decis să abandonez studiile universitare
şi m-am întors acasă.
Întors acasă, am început să trăiesc cum îmi aminteam că trăiam în copilărie.
Am început să lucrez două luni pe an.
Am obţinut 4 tone de orez.
Întreaga familie, 6 persoane,
mâncăm mai puţin de o jumătate de tonă pe an,
aşa că putem vinde o parte.
Apoi mi-am făcut două iazuri cu peşti.
Avem peşte să mâncăm tot anul.
Am plantat și o grădină micuţă,
mai mică decât o cincime de hectar
și îmi ia sub 15 minute pe zi să am grijă de ea.
Am peste 30 de feluri de legume în ea.
Şase oameni nu putem mânca tot ce se produce.
Avem un surplus de vândut la piaţă.
Realizăm şi venituri.
Aşa că mi se pare uşor.
De ce a trebuit să merg 7 ani în Bangkok să muncesc din greu ca să nu am ce mânca,
când aici, muncind 2 luni pe an şi 15 minute pe zi
hrănesc 6 persoane?
E uşor.
Înainte gândeam că proşti ca mine,
care nu iau note bune la şcoală,
nu pot avea o casă.
Pentru că oameni mai deştepţi decât mine,
premianţii clasei an de an,
au slujbe bune,
dar ei lucrează peste 30 de ani pentru o casă.
Eu, care nu reuşesc să termin o facultate, cum aş putea avea o casă?
E fără speranţă pentru cei needucaţi ca mine.
Dar am început să clădesc din lut şi e foarte uşor.
Îmi ia două ore pe zi, de la 5 la 7 dimineaţa.
Două ore pe zi.
În trei luni am o casă.
Altui prieten, cel mai deştept din clasă,
tot 3 luni i-au trebuit să-şi facă o casă.
Dar s-a îndatorat şi are de plătit 30 de ani pentru ea.
Aşa că, comparativ cu el, eu am 29 de ani şi 10 luni de timp liber.
(Râsete)
Aşa că eu cred că viaţa e uşoară.
Niciodată n-am crezut că pot construi o casă atât de uşor.
Şi continui să fac câte o casă pe an. Măcar una pe an.
Acum, n-am bani dar am multe case.
(Râsete)
Problema mea e în care vreau să dorm la noapte.
(Râsete)
Deci casa nu e o problemă. Oricine-şi poate clădi una.
Copiii de 13 ani, la şcoală,
fac cărămizi împreună şi clădesc o casă.
După o lună au bibliotecă.
Copiii pot face o casă,
o călugăriţă foarte bătrână îşi poate clădi o colibă.
Mulţi îşi pot face o casă.
Deci e uşor.
Dacă nu mă credeţi, încercaţi,
dacă vreţi să aveţi o casă.
Următorul lucru e îmbrăcămintea.
Mă face să mă simt sărac, de parcă aş fi urât.
Am încercat să mă îmbrac ca alţii, ca un star de cinema,
ca să fiu mai arătos, mai frumos.
O lună am economisit bani pentru o pereche de blugi.
I-am îmbrăcat şi la oglindă m-am întors la dreapta, la stânga.
De fiecare dată sunt aceeaşi persoană.
Cei mai scumpi pantaloni nu-mi schimbă viaţa.
„Sunt nebun! De ce a trebuit să-i cumpăr?”
Am pierdut o lună pentru o pereche de pantaloni.
Nu mă schimbă.
Am început să mă gândesc la asta.
De ce e nevoie să urmăm moda?
Pentru că urmând moda, n-o prindem din urmă niciodată,
pentru că o urmăm.
N-o mai urmaţi, staţi unde sunteţi.
(Râsete)
Foloseşte ce ai.
Asta a fost acum 20 de ani. De atunci nu mi-am mai cumpărat haine.
Toate hainele mele sunt ce mi-au lăsat alţii.
Când oamenii vin în vizită,
la plecare lasă multe haine.
Aşa că am tone de haine acum.
(Râsete)
Şi când mă văd cu haine ponosite îmi dau şi mai multe.
(Râsete)
Problema mea e că trebuie să dau oamenilor haine foarte des.
(Râsete)
Deci e uşor.
Când n-am mai cumpărat haine, mi-am dat seama că nu-i vorba doar de ele,
ci de altceva.
Mi-am dat seama că de câte ori cumpăr ceva
o fac pentru că-mi place
sau pentru că am nevoie.
Dacă cumpăr pentru că-mi place, nu e bine. Greşesc.
Mă simt mult mai liber când gândesc aşa.
Ultimul lucru e ce fac când mă îmbolnăvesc?
La început eram chiar îngrijorat pentru că nu aveam bani.
Dar am contemplat şi asta.
Boala e un lucru normal. Nu e ceva rău.
Boala ne reaminteşte că facem ceva greşit în viaţă,
de aceea ne îmbolnăvim.
Când mă îmbolnăvesc, mă opresc din ce fac ca să mă regăsesc.
Mă gândesc cu ce am greşit.
Am învăţat să folosesc apa să mă vindec,
să folosesc pământul ca să mă vindec,
să folosesc cunoştinţe de bază ca să mă vindec.
Acum, știind că aceste 4 lucruri sunt în puterea mea,
simt că viaţa e foarte uşoară.
Simt libertatea, mă simt liber.
Simt că nu-mi mai fac multe griji,
mi-e mai puţin teamă şi pot face orice în viaţă.
Înainte mă îngrijoram pentru multe şi nu reuşeam să fac nimic.
Acum mă simt liber, ca şi cum sunt unic pe Pământ,
nimeni nu mai e ca mine şi nu trebuie să semăn cu nimeni.
Sunt numărul 1.
Astfel de lucruri fac viaţa uşoară, plăcută.
Apoi mi-am amintit de perioada din Bangkok
când mă simţeam copleşit.
Îmi imaginez că mulţi gândeau ca şi mine atunci.
Aşa că am iniţiat „Pun Pun” în Chiang Mai.
Scopul principal e păstrarea seminţelor, culegerea seminţelor,
pentru că sămânţa e mâncare şi mâncarea e viaţă.
Fără seminţe nu există viaţă.
Fără seminţe nu există libertate. Fără seminţe nu eşti fericit.
Pentru că viaţa ta va depinde de altcineva,
pentru că nu ai de mâncare.
Aşa că e foarte important să păstrezi seminţe.
Din acest motiv vrem să păstrăm seminţe.
Ăsta e principalul lucru ce-l facem în Pun Pun.
Al doilea lucru important e centrul de învăţare.
Vrem să avem un centru pentru noi, în care să putem învăţa
cum să ne facem viaţa uşoară.
Pentru că am fost învăţaţi să ne complicăm şi să ne îngreunăm viaţa.
Cum o putem face uşoară? E simplu.
Dar nu mai ştim cum s-o facem uşoară.
Pentru că mereu ne-o complicăm
şi acum începem să învăţăm, să învăţăm să fim împreună.
Pentru că am învăţat să ne separăm
de toţi şi de toate, să fim independenţi,
să ne bazăm doar pe bani.
Nu mai avem nevoie să ne bazăm unii pe alţii.
Dar acum, ca să fim fericiți, trebuie să ne reîntoarcem,
să ne reconectăm cu noi înşine, cu ceilalţi oameni,
să ne reconectăm spiritul cu trupul.
Deci putem fi fericiţi. Viaţa e uşoară.
De la început şi până acum am învăţat
că cele 4 nevoi elementare -- mâncare, casă, haine, medicamente --
trebuie să fie ieftine şi accesibile tuturor.
Asta înseamnă civilizaţie.
Dar dacă faci aceste 4 lucruri greu accesibile,
asta e necivilizat.
Când privim în jur, peste tot,
orice e greu de obţinut.
Parcă trăim cele mai necivilizate timpuri din istoria umanităţii pe Pământ.
Atât de mulţi termină facultăţi,
avem atâtea facultăţi în lume,
atât de multe minţi luminate.
Dar viaţa e din ce în ce mai grea.
Pentru cine o facem atât de grea?
Pentru cine muncim din greu acum?
Ceva nu e bine. Nu e normal.
Aşa că vreau să mă reîntorc la normal.
Vreau să fiu o persoană normală, egală cu animalele.
Păsările îşi fac cuib în 1-2 zile.
Şoarecii sapă o gaură într-o singură noapte.
Dar oamenilor deştepţi ca noi
le trebuie 30 de ani să aibă o casă
şi unii nici nu cred că pot avea o casă în viaţa asta.
Asta e greşit.
De ce ne distrugem spiritul şi abilităţile atât de mult?
Cred că mie mi-a ajuns să trăiesc o viaţă normală într-un mod anormal.
Aşa că acum încerc să fiu normal.
Dar oamenii mă privesc ca pe un anormal. (Râsete)
Ca pe un nebun.
Dar nu-mi pasă, fiindcă nu e vina mea.
E vina lor că gândesc aşa.
Aşa că acum duc o viaţă uşoară şi plăcută
și asta-mi ajunge.
Oamenii n-au decât să creadă ce doresc.
Nu pot rezolva nimic ce nu ţine de mine.
Ce pot să fac e să-mi schimb gândirea, să mă ocup de gândurile mele.
Acum am gânduri plăcute, uşoare şi mi-e destul.
Dacă cineva vrea să aibă de ales, are.
Să-ţi fie uşor sau greu depinde de tine.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)
Есть одна мысль, которой я всегда хотел поделиться
с каждым, кого встречу.
Эта мысль звучит так: «Жизнь проста».
Столь проста и радостна.
Прежде я был иного мнения.
Живя в Бангкоке, я считал жизнь очень сложной, очень запутанной.
Я родился в бедной деревушке на северо-востоке Таиланда,
и когда я был ребёнком, всё было радостно и легко.
Но стоило появиться телевидению, как многие, приехавшие в деревню,
стали говорить:
«Вы бедняки, вы должны добиваться успеха в жизни.
Вам нужно поехать в Бангкок, чтоб добиться успеха в жизни».
Мне стало скверно, я почувствовал себя бедным.
Значит, нужно было ехать в Бангкок.
Когда я приехал в Бангкок, было не очень-то весело.
Нужно много учиться, усердно работать,
чтобы добиться успеха.
Я работал очень усердно, минимум по 8 часов в неделю,
но на обед мне доставалась в лучшем случае миска лапши,
либо тарелка супа или жареного риса, либо что-нибудь похожее.
Место, где я жил, было дурное: маленькая комната, где спали многие другие люди.
Там было очень жарко.
И у меня всё чаще возникал вопрос:
если я столь усердно тружусь, почему жизнь моя так тяжела?
Должно быть, что-то не так, ведь я произвожу
множество вещей, но сам живу довольно бедно.
Я пытался заниматься, учиться,
пытался учиться в университете.
Очень тяжело учиться в университете, ведь это очень скучно.
(Смех)
И когда я посмотрел на предметы в программе, преподаваемые на любом
факультете, я осознал, что большинство из них несли разрушительные знания.
Никакого продуктивного знания в университете для меня не было.
Если вы учитесь на архитектора или инженера,
вы уничтожаете больше.
Чем больше вы работаете, тем больше разрушаются горы.
И прекрасная земля в бассейне реки Чаупхрая
всё больше и больше покрывается бетоном.
Уничтожается больше.
Если мы поступаем на аграрный факультет, либо наподобие него,
мы учимся тому, как отравлять:
отравлять землю, отравлять воду.
Мы учимся разрушать всё.
Что мы ни делаем, всё так запутанно, так сложно.
Мы делаем сложное из простого.
Жизнь была такой тяжёлой, и я чувствовал разочарование.
Я стал задаваться вопросом: почему вообще я должен оставаться в Бангкоке?
Когда я был ребёнком, то полагал, что никто не работает
по восемь часов в день,
что все работают по два часа, два месяца в году.
Один месяц уходит на посадку риса, один месяц — на его сбор.
Остальное время свободное, 10 месяцев свободного времени.
Поэтому в Таиланде люди проводят столько фестивалей,
что ни месяц, то фестиваль.
(Смех)
Потому что у них столько свободного времени.
А в дневное время каждому удаётся ещё малость вздремнуть.
Даже сейчас в Лаосе, съездите туда, если сможете,
люди дремлют после обеда.
А когда просыпаются, сплетничают,
обсуждают своих зятьёв, жён, невесток.
У людей полно свободного времени,
А так как у них много времени,
то есть и время побыть наедине с собой.
А когда есть время побыть наедине с собой,
то есть и время понять себя.
Если люди понимают себя,
они понимают, чего хотят в жизни.
Многие понимают, что хотят счастья,
хотят любви, хотят наслаждаться жизнью.
Тогда они видят, сколько красоты в их жизни,
и выражают эту красоту различными путями.
Некоторые — резьбой на рукоятке ножа,
очень красивой.
Другие плетут прекрасные корзины.
Но сейчас никто этим не пользуется.
Никто больше не делает ничего подобного.
Везде используются пластмассы.
Я почувствовал, что тут что-то не так.
И понял, что не могу жить так, как раньше.
Я решил бросить университет
и вернулся домой.
Когда я вернулся, то начал жить, опираясь на воспоминания,
так, как жил в детстве.
Я стал работать два месяца в год.
Я собрал 4 тонны риса.
А вся наша семья из шести человек
съедает меньше 0,5 тонны в год,
поэтому часть риса мы продаём.
Я вырыл два пруда для рыбы,
и теперь мы можем есть её весь год.
Я посадил маленький садик.
Меньше, чем в пятую часть гектара.
Я ухаживаю за этим садом 15 минут в день.
В нём растут более 30 видов овощей.
Шести людям всё это съесть не под силу.
Получается избыток, который мы продаём на рынке
и получаем небольшой доход.
И это просто. Зачем же нужно ехать в Бангкок
и жить там 7 лет, усердно работая, не имея притом достаточно еды,
если здесь, всего за 2 месяца в год и за 15 минут в день,
я могу накормить шестерых.
Это просто.
Раньше я был убеждён, что у глупых как я людей,
которые никогда не отличались успехами в школе,
своего дома быть не может.
Люди умнее меня,
ежегодно становящиеся лучшими в классе,
устроиваются на хорошую работу,
но они должны работать более 30 лет, чтобы обзавестись домом.
Но я, который даже университет закончить не смог, как же у меня может быть дом?
Безнадёжная затея для малообразованного человека вроде меня.
Но когда я начал сам строить дом, это оказалось очень просто.
Я тратил два часа в день, начинал в пять утра,
заканчивал в семь, два часа в день.
И через три месяца у меня был дом.
Один мой друг, который был самым умным в классе,
тоже потратил три месяца на строительство дома.
Но ему пришлось залезть в долги. Нужно было платить в течение 30 лет.
Так что по сравнению с ним у меня 29 лет и 10 месяцев свободного времени.
(Смех)
Потому я чувствую, что жизнь так проста.
Никогда не думал, что дом можно построить так легко.
И я продолжаю строить каждый год по дому, минимум один в год.
Теперь у меня нет денег, зато много домов.
(Смех)
Тяжело решить, в каком из них остаться ночевать.
(Смех)
Вопрос «Как?» не проблема, каждый может построить себе дом.
13-летние детишки в школе
соединяют вместе кирпичики и строят дом.
А через месяц у них уже целая библиотека.
Дети могут построить дом,
очень старенькая бабулька может построить себе хижину.
Многие люди могут построить дом.
Это просто.
Коли не верите мне, попробуйте,
если хотите, чтоб у вас был дом.
Следующий важный момент — одежда.
Я чувствовал себя бедным, непривлекательным.
Я пытался одеваться как кто-то другой, как кинозвезда,
чтобы выглядеть лучше, привлекательнее.
Я месяц копил деньги на пару джинсов.
Надел их, повернулся влево, повернулся вправо,
посмотрел в зеркало.
Каждый раз, как я смотрел, я был всё тот же.
Самые дорогие штаны не способны изменить мою жизнь.
Я чувствовал себя безумцем: зачем вообще я их покупал?
Потратил месяц ради покупки штанов.
Это не изменит меня.
Я углубился в этот вопрос.
Зачем вообще следовать за модой?
Когда следуешь за модой, никогда её не догонишь,
ты всегда на шаг позади.
Потому не следуйте за ней, оставайтесь тут.
(Смех)
Используйте то, что имеете.
После этого случая, вот уже 20 лет, я вовсе не покупаю одежду.
Всё, что я ношу, оставлено другими людьми.
Они приезжают ко мне, а затем уезжают
и оставляют много вещей.
У меня сейчас просто гора одежды.
(Смех)
Когда люди видят, что моя одежда уже совсем старая,
они оставляют мне другую.
(Смех)
Теперь мне постоянно приходится самому раздавать людям одежду.
(Смех)
Так что это очень просто.
Когда я перестал покупать одежду, я осознал, что дело не только в ней,
тут какой-то общий принцип.
Я научился, покупая что-либо,
спрашивать себя: мне нравится эта вещь, и оттого я её беру?
Или она мне действительно нужна?
Если я покупаю, потому что она мне нравится, значит, я заблуждаюсь.
Я чувствую себя более свободным, когда размышляю подобным образом.
И, наконец, последнее: когда я заболею, что мне делать?
Сперва я очень тревожился об этом, потому что денег не было вовсе.
Я стал много размышлять.
Болезнь — естественное явление, само по себе не являющееся плохим.
Болезнь — напоминание, что мы в жизни делаем что-то неправильно
и оттого заболеваем.
Поэтому если я заболеваю, я должен остановиться и обратиться к себе,
подумать над тем, что же я сделал неправильно.
Я научился использовать в лечении воду,
научился использовать землю,
научился использовать основополагающие знания, чтобы вылечиться.
Полагаясь отныне на себя в вопросах еды, одежды,
жилья, лечения, я ощущаю, как проста жизнь.
Я чувствую себя свободным, ощущаю эту свободу.
Ничего больше не вызывает во мне сильного беспокойства,
страха внутри меньше, я могу делать в своей жизни всё, что захочу.
Раньше я всего боялся, ничего не мог поделать.
Но сейчас я чувствую себя чрезвычайно свободным, даже уникальным.
Нет человека, подобного мне, и нет нужды строить из себя кого-то другого.
Я — первый.
Так всё становится проще, становится яснее.
Ещё позже я стал думать о времени,
проведённом в Бангкоке, как об очень мрачном времени в моей жизни.
Мне пришло в голову, что многие люди согласятся со мной.
И мы создали место под названием «Пан Пан» в Чиангмае.
Наша основная цель проста — сохранение зерна для высадки на следующий год.
И его сбор, потому что зерно — это пища, пища — это жизнь.
Нет зерна — не будет и жизни.
Нет зерна — не будет и свободы.
Нет зерна — не будет и счастья.
Если его нет, ваша жизнь будет зависеть от кого-то,
потому что у вас не будет еды.
Потому очень важно сохранять зерно.
И потому это наша основная задача,
основная задача в «Пан Пан».
Также у нас есть центр обучения.
Мы хотим, чтобы было место, где мы могли бы учиться,
учиться тому, как делать жизнь проще.
Ведь нас всегда учили делать жизнь сложнее, тяжелее.
Как мы можем облегчить её? Это просто.
Но мы больше не знаем, как это сделать,
потому что всегда делаем жизнь сложной
и лишь теперь начинаем учиться обратному. Мы учимся быть вместе.
Нас научили разобщению,
разобщению со всем окружающим ради независимости;
что можно полагаться лишь на деньги,
а не друг на друга.
Теперь, чтобы стать счастливыми, мы должны изменить путь,
восстановить связь с собой, восстановить связь с другими людьми,
вновь соединить наши разум и тело.
Мы можем быть счастливыми. Жизнь проста.
И я научился за всё это время тому,
что еда, жильё, одежда, лечение, необходимые для жизни,
должны быть дешёвыми и доступными каждому.
И тогда можно назвать это цивилизацией.
Но если для многих людей их получение связано с серьёзными трудностями,
это не цивилизованность.
Оглянемся вокруг себя: куда бы мы ни взглянули,
всё достаётся с таким трудом.
Я чувствую, будто мы живём в эру самых нецивилизованных людей.
Столько людей заканчивают университеты.
Столько университетов на планете Земля,
столько умных людей на планете Земля.
Но жизнь всё труднее и труднее.
Для кого мы делаем её трудной?
Ради кого мы сейчас работаем?
Я думаю, что это неправильно, неестественно.
И просто хочу вернуться к естественной жизни.
Быть обычным человеком, быть равным животным.
Птицы вьют гнёзда за один-два дня.
Крысы роют норы за ночь.
Но умные люди вроде нас
тратят по 30 лет, чтобы получить дом,
а многие просто не могут поверить, что в этой жизни он у них будет.
Это неправильно.
Почему мы так разрушаем свою силу, уничтожаем свои возможности?
Я считаю, с меня довольно жить «нормальной» жизнью,
которая абсолютно ненормальна.
Теперь я стараюсь жить по-настоящему нормально.
Но люди смотрят на меня как на ненормального.
(Смех)
Как на сумасшедшего.
Но меня это не беспокоит, это не моя вина.
Они виноваты, что у них такие мысли.
Моя жизнь сейчас легка и проста.
И этого для меня достаточно.
Люди могут думать всё, что хотят.
Я не могу управлять ничем и никем, кроме себя.
Что я могу — так это изменить свой разум, управлять им.
Сейчас разум мой лёгок и свободен, и этого достаточно.
Если кто-то действительно желает сделать выбор, то он может его сделать.
Этот выбор — жить просто или жить сложно, и он зависит от вас.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Postoji jedna rečenica
koju uvek želim da kažem svakom u svom životu.
Ta rečenica je: „Život je lak.“
Toliko je lak i zabavan.
Nikada ranije nisam tako mislio.
Kada sam bio u Bankoku, osećao sam da je život veoma težak i komplikovan.
Rođen sam u siromašnom selu na severoistoku Tajlanda.
Kad sam bio dete, sve je bilo zabavno i lako,
ali kada se pojavila televizija, mnogi ljudi su došli u selo i rekli:
„Siromašan si.
Moraš da juriš uspeh u svom životu.
Treba da ideš u Bangkok da tražiš uspeh u svom životu.“
Stoga sam se osećao loše; osećao sam se siromašno.
Trebalo je da idem u Bangkok.
Kada sam otišao u Bangkok, nije bilo jako zabavno.
Moraš da učiš, mnogo studiraš i radiš veoma naporno,
i tada možeš postati uspešan.
Radio sam veoma naporno, makar osam sati dnevno,
ali sve što sam mogao da jedem je bila činija testa po obroku,
ili neka čorba sa prženim pirinčem ili nešto slično tome.
Mesto gde sam odseo je bilo veoma loše - mala soba u kojoj je puno ljudi spavalo.
Bilo je veoma toplo.
Počeo sam da dovodim u pitanje mnoge stvari.
Ako radim naporno, zašto je moj život tako težak?
Mora da nešto nije u redu,
jer ja proizvodim mnogo stvari, ali ne mogu da dobijem dovoljno.
Probao sam da učim; probao sam da studiram.
Probao sam da studiram na fakultetu.
Veoma je naporno učiti na fakultetu jer je veoma dosadno.
(Smeh)
Kada sam gledao predmete na fakultetu,
na svakom odseku, većina njih je imala rušilačko znanje.
Nema produktivnog znanja na fakultetu za mene.
Ako učite da budete arhitekta ili inženjer,
to znači da uništavate još više.
Što više ljudi rade, planine će više biti uništene,
a dobra zemlja u basenu Čao Praja
će biti pokrivena betonom sve više i više.
Mi uništavamo više.
Ako idemo na poljoprivredni ili neki sličan fakultet,
to znači da učimo da trujemo,
da zagađujemo zemlju i vodu
i da sve uništavamo.
Osećam da je sve što radimo toliko komplikovano, toliko teško.
Sve samo činimo napornim.
Život je bio toliko težak i bio sam razočaran.
Počeo sam da razmišljam o tome zašto sam morao da budem u Bangkoku.
Razmišljao sam o vremenu kada sam bio dete -
niko nije radio osam sati dnevno;
svi su radili dva sata tokom dva meseca u godini,
sadeći pirinač jedan mesec i žanjući pirinač drugi mesec.
Ostalo je slobodno vreme - deset meseci slobodnog vremena.
Zato ljudi imaju toliko puno festivala na Tajlandu -
svakog meseca imaju festival
(Smeh)
zato što imaju toliko slobodnog vremena.
U toku dana, svako čak i drema.
Čak i sada u Laosu - idite u Laos ako možete -
ljudi dremaju posle ručka.
A kada se probude, samo ogovaraju -
kako je tvoj zet, kako je tvoja žena, snaja.
Ljudi imaju puno vremena,
ali zato što imaju puno vremena,
imaju vremena da budu sami sa sobom.
Kada imaju vremena da budu sami sa sobom,
imaju vremena da razumeju sami sebe.
Kada razumeju sami sebe,
mogu da vide šta žele u životu.
Mnogo ljudi shvati da žele sreću,
ljubav i da uživaju u životu.
Ljudi vide mnogo lepote u svom životu,
pa izražavaju tu lepotu na mnoge načine.
Neki ljudi rezbare dršku svog noža,
što je veoma lepo;
pletu korpe veoma fino.
Međutim, sada to niko ne radi.
Niko ne može da radi tako nešto.
Ljudi svugde koriste plastiku.
Osećam da je nešto tu pogrešno -
ne mogu da živim na način na koji živim.
Odlučio sam da napustim fakultet
i da se vratim kući.
Kada sam se vratio kući, počeo sam da živim onako kako se sećam,
kao kad sam bio dete.
Počeo sam da radim dva meseca u godini.
Proizveo sam četiri tone pirinča.
A moja cela porodica, šest ljudi,
jede manje od pola tone godišnje.
Možemo da prodamo nešto pirinča.
Imam dva ribnjaka.
Imamo ribe za jelo cele godine.
Zasadio sam malu baštu.
Manje od dvadeset ari.
Provodim petnaest minuta dnevno brinući se o bašti.
Imam više od 30 vrsta povrća u bašti.
Šestoro ljudi ne može sve to da pojede.
Imamo višak za prodaju na pijaci.
Takođe možemo nešto zaraditi.
Osećam da je lako.
Zašto sam morao da budem u Bangkoku sedam godina da naporno radim
i nemam dovoljno za jelo,
a ovde, sa samo dva meseca u godini i petnaest minuta dnevno
mogu da hranim šest ljudi.
Lako je.
Ranije sam mislio da glupi ljudi, kao ja,
koji nikada nisu imali dobre ocene u školi ne mogu da imaju kuću,
jer ljudi koji su pametniji od mene,
koji su bili najbolji u razredu svake godine,
iako dobiju dobar posao,
moraju da rade više od 30 godina da imaju kuću.
Ali, ja, koji ne mogu da završim fakultet, kako ja mogu imati kuću?
Beznadežno za ljude koji, kao ja, imaju nisko obrazovanje.
Međutim, onda sam počeo da pravim zemljane građevine - toliko je lako.
Provodim dva sata dnevno, od 5 do 7 ujutru -
dva sata dnevno -
i za tri meseca imam kuću.
A jedan prijatelj koji je najpametniji u razredu
je takođe proveo tri meseca gradeći svoju kuću.
Međutim, morao je da se zaduži. Morao je da otplaćuje svoj dug 30 godina.
U poređenju sa njim, ja imam 29 godina i 10 meseci slobodnog vremena.
(Smeh)
Osećam da je život toliko lak.
Nikada nisam mislio da mogu da sagradim kuću tako lako.
Nastavljam da gradim jednu kuću godišnje - makar jednu kuću godišnje.
Vidite, nemam novca, ali imam mnogo kuća.
(Smeh)
Moj problem je u kojoj ću kući spavati noćas.
(Smeh)
Dakle, kuća nije problem - svako može da sagradi kuću.
Deca od trinaest godina u školi
zajedno prave cigle i prave kuću.
Posle mesec dana imaju biblioteku.
Deca mogu da naprave kuću,
veoma stara kaluđerica može da sagradi kolibu za sebe.
Mnogi ljudi mogu da sagrade kuću.
Lako je.
Ako mi ne verujete, probajte ako neko želi da ima kuću.
Sledeća stvar je odeća.
Osećao sam da sam siromašan i da nisam zgodan.
Probao sam da se oblačim kao neko drugi, kao filmska zvezda
da bih učinio da izgledam dobro, da izgledam bolje.
Potrošio sam jedan mesec da uštedim novac da kupim farmerke.
Kada sam ih nosio, okretao sam se levo i desno
i gledao sam u ogledalo.
Svaki put kada pogledam, ista sam osoba.
Najskuplje pantalone ne mogu promeniti moj život.
Osećao sam da sam toliko lud što sam ih morao kupiti.
Potrošiti mesec dana da bih imao par pantalona.
To me ne menja.
Počeo sam više da razmišljam o tome.
Zašto moramo da pratimo modu?
Kada pratimo modu, nikada je ne možemo stići jer je pratimo.
Nemojte je pratiti - samo ostanite ovde.
(Smeh)
Koristite ono što imate.
Posle toga, do danas, 20 godina nikada nisam kupio ništa od odeće.
Sva odeća koju imam je pripadala drugim ljudima.
Kada ljudi dođu da me posete i kada odu,
ostave mnogo odeće tamo,
tako da sada imam brdo odeće.
(Smeh)
Kada me ljudi vide da nosim veoma staru odeću,
daju mi još odeće.
(Smeh)
Moj problem je što veoma često treba da dam odeću ljudima.
(Smeh)
Toliko je lako.
Kada sam prestao da kupujem odeću, osećao sam da nije u pitanju samo odeća,
već nešto drugo u mom životu.
Ono što sam naučio je, da kada kupim nešto
i mislim o tome, kupim to zato što mi se dopada
ili kupim to zato što mi treba.
Ako kupim nešto zato što mi se dopada, to znači da sam pogrešio.
Osećam se slobodnije kada ovako razmišljam.
Poslednja stvar je šta radim kada se razbolim.
U početku sam se veoma brinuo jer onda nisam imao novca.
Međutim, počeo sam da više razmatram.
Obično, bolest je normalna stvar; nije loša stvar.
Bolest nas podseća da smo uradili nešto pogrešno u našem životu -
zato smo bolesni.
Kada sam bolestan, moram da stanem i da se vratim samom sebi,
i da razmislim o tome što sam uradio pogrešno.
Naučio sam kako da koristim vodu da se izlečim,
kako da koristim zemlju da se izlečim
i kako da koristim osnovno znanje da se izlečim.
Sada kada se oslanjam na sebe za ove četiri stvari,
osećam da je život veoma lak,
osećam nešto nalik slobodi; osećam se slobodno.
Osećam da ne moram mnogo da brinem ni o čemu.
Imam manje strahova; mogu da radim šta god želim u svom životu.
Ranije sam imao mnogo strahova; nisam mogao ništa da radim.
Ali, sada se osećam veoma slobodno, kao da sam jedinstvena osoba na zemlji -
niko nije kao ja, ne moram da se pravim da budem kao bilo ko drugi.
Ja sam broj jedan.
Ovakve stvari to čine lakšim i veoma laganim.
Nakon toga, počeo sam
da razmišljam o tome kako sam se osećao tmurno kada sam bio u Bangkoku.
Počeo sam da razmišljam da su mnogi ljudi možda razmišljali kao ja u to vreme.
Osnovali smo mesto „Pan pan“ u Šan Maju.
Glavni cilj je samo da čuvamo seme,
skupljamo seme, jer je seme hrana, hrana je život.
Ako nema semena, nema života.
Bez semena nema slobode,
bez semena nema sreće,
jer naš život zavisi od nekog drugog
jer nemate hrane.
Veoma je važno da se seme sačuva.
Zato se mi usredsređujemo na čuvanje semena.
To je glavna stvar u „Pan panu“.
A druga važna stvar je centar za učenje.
Želimo da imamo centar za nas da učimo,
da učimo kako da život učinimo lakim,
jer smo učeni da učinimo život komplikovanim i teškim sve vreme.
Kako ga možemo učiniti lakim?
Lako je,
ali mi više ne znamo kako da ga učinimo lakim
zato što ga uvek činimo komplikovanim,
a sada počinjemo da učimo i učimo da budemo zajedno.
Učeni smo da odvojimo sebe
od svega ostalog, da budemo nezavisni,
da se oslanjamo samo na novac,
ne jedni na druge.
Ali sada, da bismo bili srećni, moramo se vratiti,
ponovo se povezati sa nama samima, povezati se sa drugim ljudima,
ponovo povezati naš um i telo.
Možemo biti srećni. Život je lak.
Ono što sam naučio od početka do sada
je da četiri osnovne potrebe, hrana, kuća, odeća i lekovi,
moraju biti jeftini i dostupni za svakoga -
to je civilizacija.
Ali, ako ove četiri stvari učinite teškima i da ih ljudi veoma teško dobiju -
to je necivilizovano.
Kada sada pogledate svuda oko nas,
sve je toliko teško dobiti.
Osećam da je sada najnecivilizovanija era ljudi na ovoj planeti.
Imamo toliko puno ljudi koji završavaju fakultete,
toliko puno univerziteta na planeti,
toliko puno pametnih ljudi na planeti.
Međutim, život je sve teži i teži.
Za koga ga činimo teškim?
Za koga sada naporno radimo?
Osećam da je pogrešno, da nije normalno.
Ja samo želim da se vratim na normalno -
da budem normalna osoba, da budem jednak sa životinjama.
Ptice naprave gnezdo za jedan ili dva dana.
Pacovi iskopaju rupu za jednu noć.
Ali, pametna ljudska bića kao što smo mi
troše 30 godina da bi imali kuću
i mnogi ljudi ne veruju da mogu da imaju kuću u ovom životu.
To je pogrešno.
Zašto uništavamo svoj duh? Zašto toliko uništavamo našu sposobnost?
Osećam da mi je dovoljno da živim na normalan način
na nenormalan način.
Sada pokušavam da budem normalan.
Ipak, ljudi me vide kao nenormalnog.
(Smeh)
Kao ludu osobu.
Ali, nije me briga jer to nije moja krivica.
Njihova je krivica jer tako misle.
Moj život je sada lak i lagan.
To mi je dovoljno.
Ljudi mogu da misle šta god hoće.
Ne mogu da upravljam ničim van sebe samog.
Ono što mogu da uradim je da promenim svom um,
da upravljam svojim umom.
Moj um je neopterećen i lak; to je dovoljno.
Ako neko želi da ima izbor, možete imati izbor -
izbor da vam bude lako ili naporno - to zavisi od vas.
Hvala.
(Aplauz)
มีวลีหนึ่งที่ผมมักจะอยากบอกเสมอ
กับทุกคนที่ผมรู้จัก
วลีนั้นคือ "ชีวิต ช่างแสนเรียบง่าย"
มันช่างแสนเรียบง่าย และสนุกสนาน
ผมไม่เคยคิดแบบนั้นมาก่อน
ตอนที่ผมอยู่ กรุงเทพ ผมรู้สึกเหมือนกับว่า ชีวิตช่างแสนลำบาก ยุ่งยากมาก ๆ
ผมเกิดในหมู่บ้านจน ๆ แห่งหนึ่ง ในภาคตะวันออกเฉียงเหนือของประเทศไทย
ตอนที่ผมเป็นเด็ก ทุกๆ อย่าง ช่างแสนสนุก และเรียบง่าย
แต่พอ มีโทรทัศน์ เข้ามา มีผู้คนมาที่หมู่บ้าน
พวกเขาบอกว่า
" เธอ ยากจนนะ เธอต้องไล่ล่า หาความสำเร็จในชีวิต
เธอ ต้องไปกรุงเทพ ไปไขว่คว้าหาความสำเร็จในชีวิต"
ผมรู้สึกแย่มาก ๆ ผมรู้สึกว่าผมจน
ผมต้องไปกรุงเทพ
เมื่อผมไปกรุงเทพ มันไม่สนุกเลย
คุณจำเป็นต้องเรียน ศึกษาหาความรู้ และต้องทำงานหนักมากมาย
คุณจึงจะประสบความสำเร็จ
ผมทำงานหนักมาก แปดชั่วโมงต่อวันเป็นอย่างน้อย
แต่สิ่งที่ผมได้กินก็มีเพียงแค่ ก๋วยเตี๋ยวชามเดียวต่อมื้อ
หรือไม่ก็ ข้าวราดแกง หรือข้าวผัด อะไรประมาณนั้น
ที่ที่ผมอาศัยอยู่ก็แย่มาก เป็นห้องเล็กๆ ที่มีคนนอนรวมกันจำนวนมาก
มันร้อนมาก
ผมเริ่มตั้งคำถามมากมาย
เมื่อผมทำงานอย่างหนัก ทำไมชีวิตมันยุ่งยากอย่างนี้
มันต้องมีอะไรสักอย่างที่ผิดพลาด
เพราะผมทำหลายสิ่งหลายอย่าง แต่สิ่งที่ผมได้รับมันไม่เพียงพอ
และ ผมพยายามที่จะเรียนรู้ พยายามที่จะศึกษา
ผมพยายามที่จะเข้าเรียนมหาวิ่ทยาลัย
มันยากมาก ที่จะเรียนในมหาวิทยาลัย เพราะมันน่าเบื่อ
(เสียงหัวเราะ)
และเมื่อผมดูรายวิชาต่าง ๆ ในมหาวิทยาลัย
ทุกคณะ ส่วนมากแล้ว เป็นการทำลายความรู้มากกว่า
ในมหาวิทยาลัย มันไม่มีความรู้ที่เป็นประโยชน์สำหรับผมเลย
ถ้าคุณเรียนเพื่อจะเป็น สถาปนิกหรือวิศวกร
นั่นหมายความว่าคุณต้องทำลายล้างมากขึ้น
ยิ่งคนพวกนี้ทำงานมากขึ้นเท่าไหร่ ภูเขาก็จะถูกทำลายมากขึ้นเท่านั้น
ผืนดินดีๆ ในลุ่มน้ำเจ้าพระยา
จะถูกปกคลุม ไปด้วยคอนกรีตมากขึ้นๆ ทุกวัน
เราทำลายล้างมากขึ้น
ถ้าเราไปที่คณะเกษตรศาสตร์ หรืออะไรประมาณนั้น
มันหมายความว่าเรากำลังเรียนรู้การใช้ยาพิษ
เพื่อทำให้ผืนดินและแม่น้ำเป็นพิษ
และเรียนรู้ที่จะทำลายทุกสิ่งทุกอย่าง
ผมรู้สึกเหมือนกับว่าทุกสิ่งที่พวกเราทำ ช่างแสนลำบาก และยุ่งยากเหลือเกิน
เราทำให้ทุกสิ่งทุกอย่างยุ่งยากไปหมด
ชีวิตช่างแสนยุ่งยาก และผมรู้สึกผิดหวังมาก
ผมเริ่มที่จะคิดเกี่ยวกับว่า ทำไมผมจะต้องมาอยู่กรุงเทพ
ผมคิดถึงสมัยเมื่อตอนเป็นเด็ก
ไม่มีใครต้องทำงานวันละแปดชั่วโมง
ทุกคนทำงานแค่สองชั่วโมง ปีละแค่สองเดือน
ปลูกข้าวเดือนนึง และเก็บเกี่ยวข้าวอีกเดือนนึง
ที่เหลือคือเวลาว่าง เวลาว่างสิบเดือน
และนี่คือเหตุผลว่าทำไม ประเทศไทยจึงมีเทศกาลต่าง ๆ มากมาย
เรามีเทศกาลกันทุกเดือน
(เสียงหัวเราะ)
เป็นเพราะพวกเขามีเวลาว่างกันมากมาย
ในเวลากลางวัน ทุกคนสามารถงีบหลับกันได้
แม้ในปัจจุบันในประเทศลาว ถ้าคุณมีโอกาส ลองไปประเทศลาวดูสิ
ชาวลาว จะงีบหลับหลังอาหารกลางวัน
และหลังจากที่พวกเขาตื่นขึ้น พวกเขาก็จะตั้งวงคุยกัน
ลูกเขยคุณเป็นอย่างไรบ้าง ภรรยาคุณสบายดีไหม ลูกสะใภ้ล่ะ
ผู้คนมีเวลามากมาย
แต่เพราะพวกเขามีเวลาว่างมาก
พวกเขาจึงมีเวลาอยู่กับตัวเอง
เมื่อพวกเขามีเวลามากพอ สำหรับตัวเอง
พวกเขาจึงมีเวลาที่จะเข้าใจตัวเอง
เมื่อพวกเขาเข้าใจตัวเอง
พวกเขาจะมองเห็นสิ่งที่เขาต้องการในชีวิต
ดังนั้น หลายๆ คนจึงเห็นว่า สิ่งที่พวกเขาต้องการคือความสุข
พวกเขาต้องการความรัก พวกเขาต้องการชีวิตที่สนุกสนาน
ผู้คนจึงมองเห็น ความสวยงามมากมายในชีวิต
พวกเขาจึงแสดงออกถึงความสวยงามเหล่านั้น ออกมาในแบบที่หลากหลาย
บ้างก็แกะสลัก ด้ามมีดไม้ของตนเอง
อย่างแสนสวยงาม
พวกเขาสานตะกร้าอย่างประณีตสวยงาม
แต่ ปัจจุบันนี้ ไม่มีใครใช้คำนั้น
ไม่มีใครทำอะไรแบบนั้นอีกแล้ว
ผู้คนใช้พลาสติกกันทุกหนทุกแห่ง
ผมรู้สึกเหมือนกับว่า มันต้องมีอะไรบางอย่างผิดพลาดแน่ ๆ
ผมใช้ชีวิตแบบนี้ไม่ได้
ดังนั้นผมจึงลาออกจากมหาวิทยาลัย
และกลับบ้าน
เมื่อผมกลับบ้าน ผมเริ่มใช้ชีวิตเหมือนอย่างที่ผมจำได้
เหมือนเมื่อตอนที่ผมเป็นเด็ก
ผมเริ่มทำงานปีละสองเดือน
ผมได้ผลผลิตเป็นข้าวสี่ตัน
และทั้งครอบครัว ทั้งหกคน
เรากินข้าวน้อยกว่าครึ่งตันต่อปี
ดังนั้นเราจึงสามารถขายข้าวบางส่วนได้
ผมทำบ่อปลา สองบ่อ
เรามีปลากินกันตลอดปี
ผมเริ่มทำสวนเล็กๆ
เล็กกว่าครึ่งเอเคอร์
ผมใช้เวลาวันละ 15 นาที ดูแลสวน
ผมมีผักต่างๆ มากกว่า 30 ชนิด ในสวนของผมเอง
และคนหกคน ไม่สามารถกินทั้งหมดนี้ได้
เราจึงนำไปขายที่ตลาด
เราสามารถสร้างรายได้ได้อีกด้วย
ผมรู้สึกว่ามันช่างแสนง่ายดาย ทำไมผมจึงไปอยู่ที่กรูงเทพ
เป็นเวลาถึงเจ็ดปี ทำงานอย่างหนัก แต่ไม่เคยกินอิ่ม
แต่ที่นี่ เพียงแค่ปีละสองเดือน และวันละ 15 นาที
ผมสามารถเลี้ยงคนหกคนได้
มันช่างง่ายดาย
และเมื่อก่อนผมคิดว่า คนโง่ๆ อย่างผม
คนที่ไม่เคยได้เกรดดีๆ ที่โรงเรียน
คงจะไม่สามารถมีบ้านได้สักหลัง
เพราะคนที่ฉลาดกว่าผม
คนที่สอบได้ที่หนึ่งของชั้นทุกปี
พวกเขาได้ทำงานดีๆ
แต่เขาต้องทำงานมากกว่า 30 ปี จึงจะมีบ้านได้
แต่ผมล่ะ คนที่ไม่จบมหาวิทยาลัย ผมจะมีบ้านสักหลังได้อย่างไร
มันช่างดูสิ้นหวังสำหรับ คนที่ด้อยการศึกษาอย่างผม
แต่เมื่อผมได้เริ่มต้นทำบ้านดิน มันช่างแสนง่ายดาย
ผมใช้เวลาวันละสองชั่วโมง จากตีห้า
ถึงเจ็ดโมงเช้า สองชั่วโมงต่อวัน
ภายในสามเดือนผมได้บ้านหนึ่งหลัง
เพื่อนผมอีกคน คนที่ ฉลาดที่สุดในห้อง
เขาใช้เวลาสามเดือน ในการสร้างบ้านของเขาเช่นกัน
แต่เขาต้องเป็นหนี้ ต้องจ่ายหนี้เป็นเวลาถึง 30 ปี
เมื่อเปรียบเทียบกับเขาแล้ว ผมมีเวลาว่าง 29 ปี กับอีก 10 เดือน
(เสียงหัวเราะ)
ผมว่า ชีวิตมันช่างแสนง่ายดาย
ผมไม่เคยคิดมาก่อนเลยว่าผมจะสามารถ สร้างบ้านหลังหนึ่งได้แสนง่ายดายขนาดนี้
และผมยังคงสร้างบ้านทุก ๆ ปี อย่างน้อยปีละหนึ่งหลัง
ตอนนี้ผมไม่มีเงินเลย แต่ผมมีบ้านหลายหลังเลยครับ
(เสียงหัวเราะ)
ปัญหาของผมก็คือ คืนนี้ผมจะนอนบ้านหลังไหนดี
(เสียงหัวเราะ)
ดังนั้น "บ้าน" ไม่ใช่ปัญหา ใครๆ ก็สามารถสร้างบ้านได้
เด็กอายุ 13 ที่โรงเรียน
พวกเขาช่วยกันก่ออิฐ ช่วยกันสร้างบ้าน
ภายในหนึ่งเดือน พวกเขามีห้องสมุด
เด็กๆ สามารถ สร้างบ้านได้
แม่ชีแก่ๆ ก็สามารถสร้างกระท่อม สำหรับตัวเธอเองได้
ผู้คนมากมาย สามารถสร้างบ้านได้
มันช่างแสนง่ายดาย
ถ้าพวกคุณไม่เชื่อผม ลองดูสิครับ
ถ้ามีใครสักคนอยากมีบ้านสักหลัง
สิ่งต่อไปก็คือ เสื้อผ้า
ผมรู้สึกเหมือนตัวเองยากจน เหมือนที่รู้สึกว่าตัวเองไม่หล่อเหลา
ผมพยายามแต่งตัวเหมือนคนอื่นๆ เหมือนดาราหนัง
เพื่อทำให้ตัวเองดูดีดูหล่อขึ้น
ผมใช้เวลาหนึ่งเดือนเก็บเงิน เพื่อซื้อกางเกงยีนส์สักตัว
พอผมใส่กางเกงยีน์ตัวนั้น แล้วหมุนซ้าย หมุนขวา
ดูตัวเองในกระจกเงา
มองตอนไหน ผมก็เป็นคนเดิม
กางเกงที่แพงที่สุด ก็ไม่สามารถเปลี่ยนชีวิตผมได้
ผมรู้สึกเหมือนกับว่า บ้าจริง ทำไมผมต้องซื้อมันมาด้วย
ใช้เวลาหนึ่งเดือนเพื่อกางเกงตัวเดียว
ไม่เห็นมีอะไรเปลี่ยนแปลง
ผมเริ่มคิดเกี่ยวกับเรื่องนี้มากขึ้น
ทำไมเราต้องเดินตามแฟชั่น
เพราะเมื่อเราเดินตามแฟชั่น เราจะไม่เคยตามมันทันหรอก
เพราะเราจะเดินตามมันเสมอ
ดังนั้นก็ไม่ต้องตามละ อยู่มันตรงนี้แหละครับ
(เสียงหัวเราะ)
ใช้สิ่งที่คุณมีครับ
หลังจากนั้น จนกระทั่งถึงตอนนี้ก็ 20 ปี ผมไม่เคยซื้อเสื้อผ้าอีกเลย
เสื้อผ้าทั้งหมดที่ผมมี เป็นของเหลือใช้จากคนอื่น
เวลามีคนมาเยี่ยมผม พอพวกเขากลับไป
พวกเขาทิ้งเสื้อผ้าไว้เยอะแยะ
ตอนนี้ผมมีเสื้อผ้าเป็นตัน ๆ
(เสียงหัวเราะ)
และพอคนเห็นผมใส่ เสื้อผ้าเก่าๆ
พวกเขาก็ยิ่งให้เสื้อผ้าผมเพิ่มขึ้นอีก
(เสียงหัวเราะ)
ดังนั้นตอนนี้ปัญหาของผมคือ ผมจำเป็นต้อง ให้เสื้อผ้าแก่คนอื่นอยู่บ่อยๆ
(เสียงหัวเราะ)
เห็นไหมครับ มันช่างแสนง่ายดาย
และเมื่อผมเลิกซื้อเสื้อผ้า ผมรู้สึกว่า ไม่ใช่เพียงแค่เสื้อผ้า
แต่ยังมีอย่างอื่นอีกในชีวิตของผม
สิ่งที่ผมได้เรียนรู้ก็คือ เมื่อผมซื้ออะไรสักอย่าง
และผมจะคิดว่า ผมซื้อเพราะชอบมัน
หรือผมซื้อเพราะผมต้องการมัน
ฉะนั้น ถ้าผมซื้อเพราะผมชอบ นั่นแสดงว่าผิดแล้ว
ผมรู้สึกมีอิสระมากขึ้น เมื่อผมคิดแบบนี้
สิ่งสุดท้ายคือ เวลาเจ็บป่วยผมจะทำอย่างไร
ตอนแรกผมก็กังวลใจเหมือนกัน เพราะ ผมไม่มีเงินเลย
แต่ผมเริ่มไตร่ตรองมากขึ้น
จริงๆ แล้ว ความเจ็บป่วยเป็นเรื่องธรรมดา ไม่ใช่เรื่องเลวร้ายเลย
ความเจ็บป่วยคือบางสิ่งที่จะเตือนให้เรารู้ว่า เรากำลังทำบางสิ่งบางอย่างในชีวิตผิดพลาดไป
นั่นคือสาเหตุว่าทำไมเราจึงเจ็บป่วย
ดังนั้นเมื่อผมป่วย ผมจึงต้อง หยุดและหันมาดูตัวเอง
และคิดให้ได้ว่าผมทำอะไรผิดไป
ผมได้เรียนรู้วิธีการใช้น้ำ เพื่อบำบัดตัวเอง
วิธีการใช้ดินเพื่อรักษาตัวเอง
ผมเรียนรู้วิธีที่จะใช้ ความรู้พื้นฐานในการรักษาตัวเอง
หลังจากที่ผมพึ่งพาตัวผมเอง ในสี่เรื่องที่ผมกล่าวไปได้แล้ว
ผมรู้สึกว่า ชีวิตช่างแสนง่ายดาย
ผมรู้สึกเหมือนกับว่ามีอิสระเสรี
ผมรู้สึก หมดห่วงกังวลในทุก ๆ สิ่ง
ผมมีความกลัวน้อยลง ผมทำอะไรก็ได้ที่อยากจะทำในชีวิต
เมื่อก่อนผมมีแต่ความกลัว ผมไม่กล้าทำอะไรสักอย่าง
ตอนนี้ผมรู้สึกมีอิสระ ราวกับว่าผมเป็นเอกบุรุษของโลกนี้
ไม่มีใครเหมือนผม และก็ผมไม่ต้องการทำตัวเองให้เหมือนกับใครอื่น
ผมมันสุดยอด
สิ่งต่างๆ เหล่านี้ ทำให้มันเป็นเรื่องง่ายๆ เรื่องเบาๆ
และหลังจากนั้นผมก็เริ่มที่จะคิด
เรื่องตอนที่ผมอยู่กรุงเทพ ผมรู้สึกว่าชีวิตช่างมืดมน
ผมเริ่มคิดว่าผู้คนมากมาย อาจจะเคยคิดเหมือนผมในตอนนั้น
ดังนั้นผมจึงเริ่มตั้งสถานที่ที่เรียกว่า "ปัน ปัน" ในเมืองเชียงใหม่
มีจุดประสงค์หลักเพียงเพื่อเก็บเมล็ดพันธ์ุพืช
เราเก็บรักษาเมล็ดพันธ์ุพืช เพราะเมล็ดพันธ์ุคืออาหาร อาหารคือชีวิต
ถ้าไม่มีเมล็ดพันธ์ุก็ไม่มีชีวิต
ไม่มีเมล็ดพันธ์ุก็ไม่มีอิสระ
ไม่มีเมล็ดพันธ์ุก็ไม่มีความสุข
เพราะชีวิตของคุณจะขึ้นอยู่กับคนอื่น
เพราะคุณไม่มีอาหาร
ดังนั้น มันจึงสำคัญที่จะต้องเก็บเมล็ดพันธ์ุ
นั่นคือเหตุผลว่าทำไม เราจึงให้ความสนใจกับการเก็บรักษาเมล็ดพันธ์ุพืช
นั่นคือ หลักสำคัญ ใน ปัน ปัน
และอย่างที่สอง มันคือศูนย์การเรียนรู้
เราต้องการมีศูนย์ สำหรับตัวเราเองในการเรียนรู้
เรียนรู้ที่จะมีชีวิตอยู่อย่างเรียบง่าย
เพราะพวกเราถูกสอนมา ให้ทำชีวิตให้ยุ่งยากและลำบากตลอดเวลา
เราจะทำให้มันเรียบง่ายได้อย่างไร จริงๆ แล้วมันง่ายดาย
แต่เราแค่ไม่รู้ว่า จะทำให้มันเรียบง่ายได้อย่างไร
เพราะเราทำให้มันเป็นเรื่องยุ่งยากอยู่เสมอ
และตอนนี้เราเริ่มเรียนรู้ และเรียนรู้ที่จะอยู่ด้วยกัน
เพราะเราถูกสอนมาให้แยกตัวเอง
จากสิ่งอื่นๆ เพื่อจะได้เป็นอิสระ
แล้วเราจะได้หวังพึ่งเงินแต่เพียงอย่างเดียว
เราไม่จำเป็นต้องขึ้นพึ่งกันและกัน
แต่ตอนนี้ เพื่อที่จะมีความสุข เราจำเป็นต้องกลับมา
เชื่อมต่อกับพวกตัวของเราเองอีกครั้ง เชื่อมต่อกับคนอื่นๆ
เชื่อมต่อใจและกายของเราเข้าด้วยกันอีกครั้ง
เราสามารถที่จะมีความสุขได้ ชีวิตช่างแสนง่ายดาย
ตั้งแต่จุดเริ่มต้นจนถึงตอนนี้ สิ่งที่ผมได้เรียนรู้
คือ ปัจจัยสี่: อาหาร ที่อยู่อาศัย เสื้อผ้า และยารักษาโรค
จะต้องถูกและง่าย สำหรับทุกคน
นั่นคือความเจริญ
แต่ถ้าคุณทำให้ทั้งสี่สิ่งนี้ยาก และยุ่งยากมากสำหรับผู้คนทั้งหลายที่จะได้มา
นั่นคือความล้าหลัง
ในตอนนี้ถ้าเรามองดู ทุกหนทุกแห่งรอบๆ ตัวเรา
ทุกอย่าง ยากต่อการได้มา
ผมรู้สึกเหมือนกับว่า นี่คือช่วงเวลาที่ ไร้ความเจริญที่สุดของมนุษย์บนโลกใบนี้
เรามีผู้คนมากมาย ที่เรียนจบจากมหาวิทยาลัย
มีมหาวิทยาลัยมากมายในโลกนี้
มีผู้คนที่เฉลียวฉลาดมากมายบนโลก
แต่ชีวิตก็มีแต่ความยุ่งยากมากขึ้นเรื่อยๆ
เราทำทุกอย่างให้มันยากเพื่อใครกัน
ตอนนี้เรากำลังทำงานหนักเพื่อใครกัน
ผมรู้สึกว่ามันผิดแล้ว มันไม่ปกติ
ผมเพียงแค่อยากกลับมาสู่ภาวะปกติ
เป็นคนปกติธรรมดา เท่าเทียมกับเหล่าบรรดาสัตว์โลกทั้งหลาย
นกน้อยทำรัง เพียงหนึ่งวันหรือสองวัน
เจ้าหนูขุดรูเพียงแค่คืนเดียว
แต่มนุษย์ที่ชาญฉลาดอย่างพวกเรา
ใช้เวลา 30 ปี เพื่อที่จะมีบ้าน
และมีผู้คนมากมายที่ไม่เคยเชื่อว่า พวกเขาจะสามารถมีบ้านได้ในชีวิตนี้
นั่นมันผิดแล้ว
ทำไมเราต้องทำลายความแข็งแกร่งของเรา ทำไมเราทำลายความสามารถของเราขนาดนั้น
ผมรู้สึกว่า มันเพียงพอแล้วสำหรับผม ที่จะใช้ชีวิตในแบบปกติ
ในวิถีที่ผิดปกติวิสัย
ตอนนี้ผมจึงพยายามอยู่อย่างปกติธรรมดา
แต่ผู้คนมองว่าผมเป็นคนผิดปกติ
(เสียงหัวเราะ)
คนที่บ้าบอคนหนึ่ง
แต่ผมไม่สนใจหรอกนะ เพราะมันไม่ใช่ความผิดของผม
มันเป็นความผิดของพวกเขา พวกเขาคิดแบบนั้นกันเอง
ตอนนี้ชีวิตของผม เรียบง่ายและไม่ซับซ้อนแล้ว
นั่นพอแล้ว สำหรับผม
คนเราสามารถจะคิดสิ่งใดก็ได้ตามที่ปรารถนา
ผมไม่สามารถจัดการอะไร ที่อยู่นอกเหนือตัวของผมได้
สิ่งที่ผมทำได้คือ การเปลี่ยนความคิดของตัวเอง จัดการกับใจของตัวเอง
ตอนนี้ใจของผมเบา และเรียบง่าย นั่นก็พอเพียงแล้ว
ถ้าใครต้องการที่จะมีทางเลือก คุณก็สามารถที่จะเลือกได้
เลือกที่จะง่ายหรือเลือกที่จะยาก มันก็ขึ้นอยู่กับตัวคุณเอง
ขอบคุณครับ
(เสียงปรบมือ)
Є одна фраза, яку я завжди хотів
сказати всім:
"Життя легке".
Воно легке та веселе.
Раніше я так не думав.
Коли я жив у Бангкоку, мені здавалося, що життя складне та заплутане.
Я народився у бідному селі на північному сході Таїланду.
Коли я був дитиною, все навколо було легким та веселим.
Але потім з'явилося телебачення, в селище приїхало багато людей,
і вони сказали:
"Ви бідні, вам потрібно добиватися успіху в житті,
ви повинні їхати до Бангкоку, щоб досягти успіху".
І я відчув себе бідним,
відчув, що я маю їхати до Бангкоку.
Коли я туди приїхав, мені не було весело.
Потрібно багато навчатися та важко працювати,
щоб досягти успіху.
Я працював дуже тяжко, щонайменше по 8 годин на день,
але все, що я міг дозволити собі з'їсти - миску локшини
або рису, чи щось на кшталт цього.
Місце, де я мешкав, було жахливе - маленька кімнатка, де спало багато людей.
Було дуже спекотно.
Я почав задавати багато запитань.
Якщо я тяжко працюю, чому моє життя таке важке?
Напевно, щось не так, тому що я міг користатися
багатьма речами, але я не міг мати того, що мені потрібно.
Я намагався вчитися.
Я спробував вчитися в університеті.
Дуже важко вчитися в університеті, тому що це нудно.
(Сміх)
І коли я подивився на предмети, що викладаються в університеті
на кожному факультеті, я побачив, що вони дають деструктивні знання.
Я не знайшов для себе корисних знань в університеті.
Якщо ви вчитеся на архітектора або інженера,
це означає, що ви багато руйнуєте.
Чим більше ці люди працюють, тим більше гір вони руйнують.
Багаті землі басейну річки Чаопхрая
все більше вкриваються цементом.
Ми більше руйнуємо.
Якщо ми обираємо сільськогосподарський факультет,
ми будемо вчитися, як отруювати.
Отруювати землю та воду,
знищувати все навколо.
Мені здається, що все, що ми робимо - таке складне.
І ми лише все ускладнюємо.
Життя було тяжким, і принесло мені самі розчарування.
Я почав замислюватися над тим, навіщо я живу у Бангкоці.
Я думав, що у моєму дитинстві
ніхто не працював по 8 годин на добу.
Люди працювали по 2 години, два місяці на рік,
Протягом одного місяця вирощували рис, протягом іншого - збирали його.
Увесь інший час вони були вільні - 10 місяців свободи.
Ось чому раніше у Таїланді було так багато фестивалів -
майже кожного місяця проводився фестиваль.
(Сміх)
У них було стільки вільного часу.
Кожен мав змогу подрімати вдень.
Навіть зараз у Лаосі, поїдьте туди, якщо буде можливість,
люди мають полудневий сон після обіду.
А після того, як вони прокидаються, вони просто балакають
один з одним про своїх рідних.
Люди мають багато часу,
і тому що вони мають багато часу,
у них є можливість побути із собою.
А коли вони можуть побути сам на сам із собою,
вони мають час зрозуміти себе.
Коли вони розуміють себе,
вони знають, чого вони хочуть у своєму житті.
Багато людей знають, що вони хочуть щастя,
вони хочуть кохання, вони хочуть насолоджуватися своїм життям.
Люди бачили багато краси у їхньому житті,
і вони виражали цю красу різними способами.
Хтось вирізав дуже гарні візерунки
на рукоятці ножа,
хтось плів милі кошики.
Зараз ніхто не вживає це слово.
Ніхто не вміє робити такі речі.
Люди всюди використовують пластик.
І я відчув, що щось не так.
Мені не підходить таке життя.
Я вирішив покинути університет
і повернутися додому.
Коли я повернувся додому, я став жити, як раніше,
як тоді, коли я був дитиною.
Я почав працювати два місяці на рік.
Я зібрав чотири тонни рису.
Уся моя родина, шість чоловік,
з'їдає менше, ніж півтонни рису на рік.
Інший рис ми можемо продати.
Я купив два ставки з рибою.
Ми можемо їсти рибу весь рік.
Я розвів невеличкий город,
менше ніж пів акра.
На піклування про город у мене йде 15 хвилин на день.
Там у мене росте 30 видів овочів.
Шестеро чоловік не в змозі з'їсти все це.
Надлишок ми продаємо у супермаркет
і отримуємо дохід.
Я відчуваю, що життя легке. Навіщо я провів у Бангкоці
сім років, важко працював і не мав що їсти?
Тут, працюючи лише 2 місяці на рік та 15 хвилин щоденно,
я можу прогодувати шістьох чоловік.
Це легко.
Раніше я думав, що такі тупі люди як я,
хто ніколи не отримував хороших оцінок у школі,
не можуть мати власний будинок.
Адже люди, розумніші за мене,
перші учні в класі,
ті, що мають гарну роботу,
повинні працювати понад 30 років, щоб заробити собі на будинок.
Як я, той, хто навіть не закінчив університет, можу мати свій будинок?
Для людей з низьким рівнем освіти, таких як я, це нереально.
Тоді я сам почав будувати дім, це легко.
Я витрачав 2 години на день - з п'ятої години ранку
до сьомої. Дві години на день.
І через три місяці в мене був дім.
Мій друг, який був найрозумнішим у класі,
також витратив три місяці для того, щоб збудувати дім.
Але йому довелося залізти у борги, які він виплачував 30 років.
Отож, у порівнянні із ним у мене було 29 років і 10 місяців вільного часу.
(Сміх)
Я відчуваю, що життя дуже легке.
Я ніколи не думав, що зможу так легко побудувати будинок.
Я продовжував будувати будинки кожного року, принаймні один будинок на рік.
Зараз я не маю грошей, але у мене є багато будинків.
(Сміх)
У мене лише одна проблема - у якому з них я буду спати цієї ночі.
(Сміх)
Отже, "як" - це не проблема, кожен може збудувати дім.
Тринадцятирічні школярі
склали цеглу разом, і у них вийшов дім.
Через місяць у них з'явилась бібліотека.
Навіть діти в змозі побудувати дім,
дуже стара черниця може збудувати хатину для себе.
Багато людей можуть збудувати дім.
Це легко.
Якщо ви мені не вірите - спробуйте.
Звісно, якщо ви хочете мати свій дім.
Наступна проблема - одяг.
Я відчував себе бідним, відчував, що я не красень.
Я намагався одягатися, як хтось інший, як кінозірка,
для того, щоб виглядати краще.
За місяць я накопичив гроші і купив собі пару джинсів.
Я одягнув їх, покрутився вправо, вліво
перед дзеркалом.
З дзеркала на мене дивився той самий чоловік.
Дорогі джинси не змінили мого життя.
Я почувався ненормальним, навіщо взагалі я їх купив?
Витратити місяць для того, щоб мати пару штанів?
Вони не змінюють мене.
Я почав більше замислюватися над цим.
Навіщо нам потрібно слідувати моді?
Якщо ми слідуємо моді ми ніколи не наздоженемо її,
адже ми йдемо слідом за нею.
Не біжіть за нею, просто лишайтеся на місці.
(Сміх)
Користуйтеся тим, що у вас є.
З тих пір пройшло вже 20 років, і я не купив собі жодної одежини.
Я ношу одяг, який до мене вже носили.
Коли до мене у гості приходять люди, після того, як вони йдуть,
вони лишають мені багато одягу.
Зараз я маю тонни одягу.
(Сміх)
І коли люди бачать мене у старому одязі,
вони дають мені ще більше одягу.
(Сміх)
Отже, я можу давати одяг іншим людям.
(Сміх)
Життя легке.
Коли я припинив купувати одяг, я зрозумів, що крім нього
у моєму житті є ще щось.
Я зрозумів, що коли я купую щось,
мені потрібно зрозуміти: я купую, тому що мені воно подобається,
або тому, що воно мені потрібно.
Якщо я купую річ тому, що вона мені подобається - це помилка.
Я почуваюсь вільнішим, коли думаю таким чином.
І останнє. Що я буду робити, якщо захворію?
Спочатку мене це дуже хвилювало, тому що тоді у мене не було грошей.
Я замислився ще більше.
Хвороба - це звичайна річ, це не щось погане.
Хвороба - це нагадування нам, що ми робимо щось неправильно у нашому житті.
Ось чому ми хворіємо.
Коли я починаю хворіти, мені потрібно зупинитися, прислухатися до себе
і зрозуміти, що я роблю не так.
Я навчився, як використовувати воду та землю,
щоб зцілити себе,
я навчився використовувати елементарні знання для зцілення.
Зараз я покладаюся на себе у цих чотирьох речах,
і відчуваю, що життя легке.
Я відчуваю свободу, я почуваю себе вільним.
Я відчуваю, що мені не потрібно ні про що хвилюватися.
Я вже не боюся, що не зможу робити те, що я хочу у своєму житті.
Раніше, коли я боявся, я нічого не міг робити.
Але зараз я почуваюся вільним, так, ніби я унікальний.
На мене ніхто не схожий, і мені не потрібно бути схожим ні на кого.
Я - номер один.
Такі речі полегшують життя.
Після цього я почав думати
про те, що коли я мешкав у Бангкоці, мені здавалося, що моє життя безпросвітне.
Багато людей, напевно, думали так само, як і я, у ті часи.
І тому ми заснували центр під назвою "Пан Пан" у місті Чіанг Май.
Наша головна мета - зберігати насіння.
Ми збираємо насіння, тому що насіння - це їжа, а їжа - це життя.
Немає насіння - немає життя.
Немає насіння - немає свободи.
Немає насіння - немає щастя.
Тому що тоді ваше життя залежить від когось іншого.
через те, що ви не маєте їжі.
Отож, мати насіння - дуже важливо.
Ось чому ми зосередилися на збереженні насіння.
Це основна мета "Пан Пан".
Окрім того, ми - навчальний центр.
Нам потрібен центр для того, щоб навчатися,
для того, щоб знати, як зробити життя легким.
Тому що нас завжди вчили, як зробити життя складним та тяжким.
Як ми можемо зробити життя легким? Це просто!
Але ми не знаємо, як це зробити.
Ми завжди лише ускладнюємо його.
Зараз ми почали вчитися, вчитися бути разом.
Нас вчили лише, як від'єднати себе
від усього, щоб бути незалежними
і покладатися лише на гроші,
а не один на одного.
Але для того, щоб бути щасливим, нам потрібно повернутися назад,
знову об'єднатися з самим собою, об'єднатися з іншими людьми,
об'єднати розум із тілом.
Ми можемо бути щасливими. Життя легке.
Від початку і до цих пір
я навчився чотирьом основним речам: їжа, житло, одяг та ліки
мають бути дешеві та доступні усім.
Ось це - цивілізація.
Але якщо зробити ці речі важкодоступними для людей,
тоді це не цивілізовано.
Подивіться - все, що нас оточує,
здобувається дуже важко.
Мені здається, що зараз наступила найбільш нецивілізована ера на землі.
Стільки людей, що закінчили університет,
стільки університетів на землі,
стільки розумних людей -
а життя стає все важчим і важчим.
Для кого ми робимо його складним?
Для кого ми так важко працюємо?
Я відчуваю, що це неправильно, ненормально.
Я хочу повернутися назад, до нормального.
Бути нормальною людиною, жити, як живуть тварини.
Птах будує гніздо за один чи два дні.
Щур вириває нору за одну ніч.
А розумні люди, як ми,
витрачають 30 років на те, щоб придбати будинок,
і багато людей навіть і не сподіваються, що в них колись буде будинок.
Це неправильно.
Чому ми руйнуємо нашу силу та наші здібності?
Я вирішив, що з мене досить цього "нормального"
ненормального життя.
Зараз я намагаюся бути нормальним.
Але люди дивляться на мене як на ненормального.
(Сміх)
Як на божевільного.
Але мені байдуже, це не моя помилка.
Це їх помилка, якщо вони так думають.
Зараз моє життя легке та світле.
Мені усього вистачає.
А люди можуть думати, як їм хочеться.
За інших я вирішувати не можу.
Я може лише змінити свою свідомість, та керувати нею.
Зараз моя свідомість легка та світла, і мені цього достатньо.
Якщо хтось хоче мати вибір, він може мати вибір.
Ви обираєте, як вам жити - легко чи тяжко.
Дякую.
(Оплески)
Có một câu nói mà tôi luôn muốn chia sẻ với mọi người xung quanh.
Đó là “Cuộc sống này thực chất đơn giản”.
Nó thật sự rất đơn giản và thú vị nữa.
Trước đây tôi lại không nghĩ như vậy.
Khi tôi sống ở Bangkok, tôi cảm thấy cuộc sống rất là khó khăn và phức tạp.
Tôi được sinh ra ở một vùng quê nghèo thuộc miền Đông Bắc của Thái Lan.
Và khi tôi còn là trẻ con, mọi thứ đối với tôi đều vui và dễ dàng.
Nhưng kể từ khi truyền hình xuất hiện,
nhiều người đến thăm làng quê của chúng tôi,
Họ nói với tôi rằng: "Trông anh thật nghèo khó!
Anh cần phải theo đuổi thành công trong đời mình.
Anh nên đi đến Bangkok để đạt được thành tựu trong cuộc sống"
Vì câu nói này tôi cảm thấy buồn, tôi cảm thấy mình rất kém cỏi.
Vì vậy tôi nghĩ tôi nên đi tới Bangkok.
Khi tôi tới Bangkok, tôi cảm thấy nơi này không thật sự thú vị.
Quí vị phải học tập, nghiên cứu rất nhiều và phải làm việc rất chăm chỉ,
và khi đó quí vị mới đạt được thành công.
Thực sự tôi đã làm việc cật lực, ít nhất là 8 tiếng một ngày,
vậy mà tất cả những gì tôi có thể ăn được chỉ là một tô mì mỗi bữa ăn,
hay món cơm chiên, hay những món đại loại như vậy…
Và nơi tôi ở rất là tệ, nó chỉ là một căn phòng nhỏ nhưng chứa rất nhiều người ngủ.
Căn phòng rất nóng nực.
Tôi bắt đầu tự hỏi rất nhiều.
Tại sao cuộc sống của mình lại quá khổ cực trong khi mình làm việc cật lực như vậy?
Chắc chắn có điều gì đó không ổn rồi,
bởi vì tôi tạo ra nhiều của cải nhưng tôi không thể coi là đủ.
Và tôi đã cố gắng tìm tòi, học hỏi.
Tôi đã cố học tập ở trường đại học.
Học đại học rất là khó vì nó rất là nhàm chán.
(Tiếng cười)
Và khi tôi nhìn vào các môn học ở đại học,
ở mỗi ngành, hầu hết các kiến thức đều mang tính chất “hủy hoại”.
Không có kiến thức đại học nào mang lại lợi ích cho tôi cả.
Nếu quí vị muốn học để trở thành kiến trúc sư hay kĩ sư,
có nghĩa là quí vị đang hủy hoại nhiều hơn.
Họ càng làm bao nhiêu thì núi non càng bị tàn phá bấy nhiêu,
và vùng đất màu mỡ ở Chao Praya Basin
càng bị bao phủ bằng bê tông cốt thép bấy nhiêu.
Chúng ta đang phá hoại nhiều hơn!
Nếu chúng ta học chuyên ngành về nông nghiệp hay những ngành tương tự,
có nghĩa là chúng ta học cách sử dụng hóa chất
để "đầu độc" đồng ruộng, nguồn nước
và học cách hủy hoại mọi thứ.
Tôi cảm thấy mọi thứ chúng ta làm đều quá phức tạp và khó khăn.
Chúng ta chỉ làm cho mọi thứ phức tạp lên.
Cuộc sống quá phức tạp và tôi cảm thấy thất vọng.
Tôi bắt đầu nghĩ tại sao mình phải ở Bangkok chứ?
Tôi nhớ lại khi tôi còn nhỏ,
không có ai làm việc 8 tiếng một ngày.
mọi người đều làm việc 2 giờ, à không 2 tháng một năm,
tức là 1 tháng trồng lúa và 1 tháng thu hoạch lúa,
còn lại là thời gian rãnh, 10 tháng thảnh thơi.
Đó là lý do tại sao người Thái có rất nhiều lễ hội trong năm,
mỗi tháng đều tổ chức lễ hội,
(Tiếng cười)
bởi vì họ có rất nhiều thời gian rãnh.
Thậm chí vào ban ngày, mọi người còn có thời gian nghỉ trưa.
thậm chí bây giờ ở nước Lào, nếu có thể quí vị hãy đến thăm Lào,
người Lào cũng có thời gian nghỉ ngơi sau buổi ăn trưa.
Và sau khi thức dậy, họ chỉ ngồi tán gẫu,
"con rễ của anh ra sao, vợ anh ra sao, con dâu của anh thế nào..."
Họ có rất nhiều thời gian,
vì họ có nhiều thời gian,
nên họ có thời gian nhìn lại bản thân mình,
và khi họ có thời gian nhìn lại mình,
họ có thời gian để hiểu bản thân mình.
Và khi họ đã hiểu được bản thân mình,
họ có thể biết được họ thật sự muốn gì trong cuộc đời của họ.
Vì vậy nhiều người hiểu ra là họ muốn hạnh phúc,
họ muốn tình yêu thương, họ muốn vui hưởng cuộc sống này.
Vì thế người ta thấy rất nhiều cái hay, cái đẹp trong cuộc sống.
nên họ muốn thể hiện cái hay, cái đẹp đó bằng nhiều cách khác nhau.
Một số người thể hiện bằng cách chạm khắc trên cán dao của họ,
trông chúng rất đẹp,
Một số người đan thành những chiếc rỗ, trông rất đẹp mắt.
Nhưng bây giờ không ai làm nghề đó nữa.
Không còn ai có thể làm những điều tương tự như vậy nữa.
Ở đâu người ta cũng dùng đồ nhựa.
Vì vậy, tôi cảm thấy có điều gì đó không ổn,
tôi không thể tiếp tục sống theo cái cách mà tôi đang sống.
Vì vậy tôi quyết định nghỉ học đại học,
và trở lại quê nhà.
Khi trở lại quê nhà, tôi bắt đầu sống theo những gì mà tôi nhớ,
như khi tôi còn là trẻ con.
Tôi bắt đầu làm việc hai tháng mỗi năm.
Tôi thu hoạch được 4 tấn gạo.
Và cả gia đình, gồm 6 người,
chúng tôi ăn chưa tới nửa tấn mỗi năm.
Vì vậy chúng tôi có thể bán gạo lấy tiền.
Và tôi nuôi hai ao cá,
thế là chúng tôi có cá ăn quanh năm.
Và tôi bắt đầu trồng một mảnh vườn nhỏ,
chưa tới nửa hecta.
Và tôi dành ra 15 phút mỗi ngày để chăm sóc khu vườn của mình.
Tôi trồng hơn 30 loại rau quả trong khu vườn đó.
Vì vậy 6 người chúng tôi không thể ăn hết chúng.
Chúng tôi có thể đem số rau quả dư ra chợ bán.
Thế nên chúng tôi cũng có thu nhập chút đỉnh.
Vậy là tôi nhận ra, kiếm tiền dễ mà,
tại sao trước kia mình phải sống ở Bangkok trong 7 năm,
làm việc cật lực mà lại không đủ ăn.
vậy mà ở đây, chỉ cần 2 tháng trong năm, và 15 phút mỗi ngày,
tôi có thể nuôi 6 miệng ăn.
Điều đó thật đơn giản!
Vậy mà trước đây tôi nghĩ những người ít học như tôi,
những người chưa bao giờ đạt điểm cao ở trường,
không thể nào có được một căn nhà.
Bởi vì những người thông minh hơn tôi,
những người luôn đứng nhất lớp mỗi năm học,
họ có một công việc tốt,
nhưng họ phải làm việc hơn 30 năm mới có được một căn nhà.
Còn tôi, tôi không thể hoàn thành chương trình đại học,
làm sao tôi có thể xây một căn nhà?
cảm giác vô vọng đối với những người có trình độ học vấn thấp, như tôi vậy.
Nhưng sau đó tôi bắt đầu xây nhà bằng đất, quá đơn giản!
Tôi dành ra 2 giờ mỗi ngày, từ lúc 5 giờ đến 7 giờ sáng,
chỉ cần 2 giờ mỗi ngày thôi mà trong 3 tháng tôi đã có một căn nhà.
Và một người bạn của tôi, người thông minh nhất lớp,
anh ta cũng mất 3 tháng để xây một căn nhà cho mình,
nhưng anh ta phải sống trong cảnh nợ nần và phải trả nợ trong 30 năm.
Vậy, so với anh ta, tôi có đến 29 năm và 10 tháng nhàn rỗi.
(Tiếng cười)
Vậy nên tôi thấy là cuộc sống rất đơn giản.
Tôi chưa từng nghĩ mình sẽ xây được một căn nhà dễ dàng như thế.
Và thế là tôi tiếp tục xây nhà mỗi năm, ít nhất là một căn nhà một năm.
Hiện tại tôi không có tiền nhưng lại có rất nhiều nhà để ở.
(Tiếng cười)
Vấn đề là tối nay mình sẽ ngủ ở nhà nào đây?
(Tiếng cười)
Vậy nên nhà ở không phải là vấn đề, bất cứ ai cũng có thể xây nhà.
Ở trường, những đứa trẻ 13 tuổi, chúng tự nặn gạch và dựng nhà cùng nhau.
Sau một tháng, chúng đã có một thư viện mới.
Những đứa trẻ có thể xây nhà,
một vị sư cô già cũng có thể xây một túp lều bằng gỗ cho mình.
Nhiều người có thể tự xây nhà. Thế nên, việc xây nhà thật đơn giản!
Nếu quí vị không tin thì hãy thử đi,
nếu ai đó trong số quí vị muốn có một căn nhà.
Và vấn đề tiếp theo là quần áo để mặc.
Tôi thấy như mình rất lỗi thời, mình không đẹp trai.
Tôi đã thử ăn mặc như người khác, như một ngôi sao điện ảnh chẳng hạn,
để cho mình trông tốt hơn, đẹp hơn.
Tôi dành dụm tiền trong một tháng để mua một chiếc quần Jean.
Khi tôi mặc nó, tôi quay trái, quay phải, và ngắm nhìn mình trong gương.
Cứ mỗi lần nhìn như vậy, tôi cũng chỉ là tôi, không hơn không kém.
Chiếc quần đắt nhất đó không thể thay đổi cuộc đời tôi.
Rồi tôi cảm thấy mình thật điên rồ, tại sao phải mua nó chứ?
Dùng tiền dành dụm của một tháng chỉ để mua một cái quần?
Mà nó có thay đổi con người tôi đâu.
Tôi bắt đầu suy nghĩ nhiều hơn về điều đó.
Tại sao chúng ta phải chạy theo xu hướng thời trang?
Vì khi chúng ta theo đuổi nó, chúng ta không thể nào bắt kịp nó.
vì chúng ta đuổi theo nó cơ mà!
Vậy thì đừng chạy theo xu hướng, cứ đứng tại chỗ thôi!
(Tiếng cười)
Hãy tận dụng những thứ mà quí vị có.
Vì thế mà sau 20 năm, tôi không mua thêm cái quần, cái áo nào nữa.
Tất cả quần áo tôi mặc là quần áo cũ do người khác cho.
Khi có ai đó đến thăm tôi, và khi họ ra về,
họ để lại cho tôi rất nhiều quần áo.
Vì thế bây giờ tôi có cả tấn quần áo.
(Tiếng cười)
Và khi người ta thấy tôi mặc những bộ quần áo quá cũ rách,
họ lại cho tôi thêm quần áo.
(Tiếng cười)
Nên vấn đề của tôi là tôi cần đem quần áo cho người khác thường xuyên.
(Tiếng cười)
Vậy nên vấn đề có quần áo để mặc thật đơn giản.
Và khi tôi không mua quần áo nữa,
tôi nhận ra rằng, đó không chỉ là vấn đề về quần áo,
mà nó còn về điều gì khác nữa trong cuộc đời tôi.
Điều mà tôi học được đó là khi tôi mua một thứ gì đó,
tôi cân nhắc xem mình mua nó vì mình thích nó
hay mình mua nó vì mình thật sự cần nó?
Nếu tôi mua nó vì tôi thích nó thì điều đó có nghĩa là tôi đã làm sai.
Thế nên tôi cảm thấy thông suốt hơn khi nghĩ như vậy.
Và vấn đề cuối cùng là tôi sẽ làm gì khi bị bệnh?
Ban đầu tôi thật sự lo lắng, vì khi đó tôi không có tiền.
Nhưng, tôi lại bắt đầu suy tư hơn...
Thật ra bệnh tật là chuyện bình thường, nó không phải là một điều tệ.
Bệnh tật nhắc nhở chúng ta rằng
chúng ta đã làm điều gì đó sai trong cách sống của mình.
Đó là lý do vì sao chúng ta bị bệnh.
Vì thế khi tôi bệnh, tôi cần dừng lại và nhìn lại chính mình,
và suy nghĩ xem mình đã làm gì sai?
Và tôi học cách tận dụng nước
và đất để chữa lành bệnh cho mình.
Tôi học được cách vận dụng kiến thức cơ bản để trị bệnh cho chính mình.
Cho nên, giờ đây, tôi đặt niềm tin vào bản thân để giải quyết 4 vấn đề trên
tôi cảm thấy cuộc sống rất đơn giản,
tôi cảm nhận được sự tự do, tôi cảm thấy như được giải thoát.
Cảm giác như tôi không còn phải lo bất cứ điều gì nhiều nữa,
Tôi bớt sợ hãi hơn, tôi có thể làm bất cứ điều gì tôi muốn trong đời.
Trước kia, tôi lo sợ nhiều thứ, tôi không thể làm được chuyện gì cả.
Nhưng giờ đây, tôi cảm thấy rất tự do, cứ như tôi là duy nhất trên Trái Đất này.
Không ai giống tôi cả. Tôi cũng không cần bắt mình phải giống bất kỳ ai khác.
Tôi là độc nhất.
Vậy nên cách nghĩ như vậy làm cho cuộc đời rất đơn giản và nhẹ nhàng.
Và sau đó, tôi bắt đầu nghĩ về khoảng thời gian tôi sống ở Bangkok,
tôi cảm thấy cuộc sống rất tối tăm.
Tôi bắt đầu nhận ra có lẽ nhiều người cũng nghĩ như tôi vào thời điểm đó.
Vì vậy chúng tôi đã xây dựng một nông trại hữu cơ Pun Pun ở Chiang Mai.
Mục đích chính chỉ để dự trữ và thu hoạch giống
bởi vì hạt giống là lương thực, mà lương thực là sự sống.
Sẽ không có sự sống nếu không có hạt giống.
Không có hạt giống sẽ không có tự do.
Không có hạt giống sẽ không có hạnh phúc.
Vì cuộc sống của quí vị sẽ lệ thuộc người khác.
Bởi vì quí vị không có lương thực.
Do đó việc dự trữ hạt giống rất quan trọng.
Đó là lý do vì sao chúng tôi coi trọng việc dự trữ hạt giống.
Đó là việc chính yếu ở nông trại Pun Pun.
Vấn đề thứ hai là trung tâm học liệu.
Chúng tôi muốn có một trung tâm học liệu nơi mà chúng tôi có thể tự học,
tự học cách làm thế nào cho cuộc sống đơn giản.
Vì lúc nào chúng ta cũng được dạy cách làm cho cuộc sống phức tạp và khó khăn.
Vậy chúng ta có thể làm cho cuộc sống đơn giản bằng cách nào?
Cuộc sống vốn dĩ đơn giản,
nhưng chúng ta không biết làm thế nào cho nó đơn giản nữa.
Bởi vì chúng ta cứ luôn làm cho nó phức tạp lên.
Bây giờ, chúng ta hãy bắt đầu học hỏi, và học cách sát cánh bên nhau.
Vì chúng ta chỉ được dạy cách để xa rời mọi thứ, để trở nên độc lập, riêng rẽ,
và vì thế chỉ có thể lệ thuộc vào đồng tiền mà thôi.
Chúng ta không cần nương tựa vào nhau nữa.
Nhưng bây giờ, để sống vui vẻ, chúng ta cần phải quay về,
kết nối với chính mình lần nữa, và kết nối với những người khác.
Chúng ta cần kết nối tinh thần và thể xác cúa chúng ta lần nữa.
Vậy ra, chúng ta có thể hạnh phúc. Cuộc sống thật đơn giản!
Từ đầu cho đến bây giờ, những gì tôi học được là
4 nhu cầu cơ bản: lương thực, nhà ở, quần áo và thuốc men
phải rẻ và dễ dàng tiếp cận đối với tất cả mọi người,
Đó mới gọi là văn minh.
Nhưng nếu quí vị làm cho 4 nhu cầu đó
trở nên rắc rối và khó tiếp cận với nhiều người,
đó không được gọi là văn minh.
Vậy nên khi chúng ta nhìn quanh,
mọi thứ đều rất khó tiếp cận ở mọi nơi.
Tôi cảm thấy hiện nay
là kỉ nguyên không văn minh nhất của nhân loại trên Trái Đất này.
Chúng ta có rất nhiều cử nhân đại học
Chúng ta có rất nhiều trường đại học trên thế giới.
Chúng ta có rất nhiều nhân tài trên Trái Đất này.
Vậy mà cuộc sống ngày càng khó khăn và phức tạp hơn.
Chúng ta làm cho nó trở nên phức tạp là vì ai?
Chúng ta làm việc cật lực là vì ai lúc này?
Tôi thấy rằng điều đó là sai, điều đó không bình thường.
Vì vậy, tôi chỉ muốn trở lại bình thường,
là một con người bình thường, bình đẳng với muôn thú.
Con chim mất 1 hoặc 2 ngày để làm tổ.
Con chuột đào hang mất 1 đêm.
Vậy mà con người khôn ngoan như chúng ta
mất 30 năm để có một ngôi nhà,
và nhiều người còn không tin nổi là họ có thể sở hữu một ngôi nhà trong đời.
Điều đó là sai lầm. Tại sao chúng ta tự đánh mất sức mạnh của bản thân?
Tại sao chúng ta tự đánh mất niềm tin vào khả năng của mình nhiều như vậy?
Vì vậy tôi cảm thấy
cách sống không bình thường như vậy là quá đủ chán ngán.
Nên giờ đây, tôi cố gắng trở thành con người bình thường,
vậy mà người ta coi tôi là người lập dị,
(Tiếng cười)
Họ coi tôi là kẻ điên rồ.
Nhưng tôi không quan tâm vì đó không phải lỗi của tôi.
Mà đó chính là lỗi của họ khi nghĩ về tôi như vậy.
Vậy nên cuộc sống của tôi hiện tại đơn giản và nhẹ nhàng.
Đối với tôi như vậy là đủ rồi.
Người ta nghĩ như thế nào thì tùy họ.
Tôi không thể kiểm soát mọi vấn đề bên ngoài bản thân mình.
Điều tôi có thể làm là thay đổi nhận thức của mình, làm chủ suy nghĩ của mình.
Bây giờ suy nghĩ của tôi rất đơn giản và nhẹ nhàng, vậy là đủ rồi.
Nếu bất cứ ai trong quý vị muốn lựa chọn, quí vị có quyền
chọn cách sống đơn giản hay phức tạp. Điều đó tùy thuộc vào quý vị mà thôi!
Xin cám ơn!
(Tiếng vỗ tay)
有這樣一句話，我想與
我生活中的每一個人分享
這句話就是「生活很簡單」
很簡單，又充滿樂趣
以前我不是這麼想的
當我在曼谷的時候， 我感到生活很艱難、很複雜
我出生在泰國東北部一個貧困的小鄉村
我小的時候，一切都是那麼有趣、那麼簡單
但是後來出現了電視機，很多人來到村子裡
他們說：
「你這麼窮，你需要追求一個成功的生活
你應該去曼谷追求成功的生活。」
我感覺很糟糕，意識到自己的貧窮
我覺得自己需要到曼谷去
當我來到曼谷，那裡很沒意思
你需要學習很多東西，非常辛苦地工作
然後才可以享受成功
我努力工作，每天至少8個小時
但是每餐飯只能吃到一碗麵條
或者是多摩菜，或者炒米飯之類的東西
我和很多人一起住在一個很小的房間裡
非常悶熱
我開始思考
我努力工作，為什麼生活還這麼艱難？
一定是哪裡出了問題
因為我生產了很多東西，但是得到的卻很少
我努力學習
在大學裡學習
在大學裡學習很辛苦，因為課程很無聊
（笑聲）
當我看到大學裡的課程
和專業，傳授的幾乎都是破壞性的知識
大學裡沒有對我有用的知識
如果你學習建築或者工程專業
意味著你將破壞更多的東西
這些人的工作越繁忙， 就有越多的山林被破壞
昭披耶盆地的大好土地
會被越來越多的混凝土所覆蓋
我們會破壞的更多
如果是類似農業這樣的專業
意味著我們學習如何下毒
毒害土地和水
學習破壞一切
我覺得我們做的每件事 都是那麼複雜，那麼困難
我們人為製造了很多困難
生活太難了，我覺得很失望
我開始思考，為什麼要到曼谷來
我記得在我小的時候
沒有人會一天工作8個小時
大家每天只工作兩小時， 每年只工作兩個月
一個月種大米，一個月收大米
其它時間都是空閒的，十個月閒置時間
這就是為什麼泰國有那麼多的節日
每個月都有節日
（笑聲）
因為他們有太多的自由時間
白天的時候，每個人都會睡午覺
現在即使在寮國，你可以去寮國看看
人們在午飯後也會睡午覺
睡醒之後，他們就閒聊
你的女婿怎麼樣、 你的妻子、兒媳婦如何如何
人們有太多的時間
因為他們有這麼多的時間
他們就可以從容地做回自己
當他們有時間做回自己
他們就有時間瞭解自己
當他們瞭解了自己
就可以看到自己一生的目標是什麼
很多人發現他們想要幸福
想要愛，想要享受生活
於是人們看到了生命中的許多美麗
他們用各種各樣的方式來展現美麗
有些人喜歡雕刻刀柄
很漂亮
他們編的籃子很好看
但是現在，沒人做這個工作了
再也沒有人會這項手藝了
到處都是塑膠
所以我覺得肯定出了一些問題
我不能用現在這種方式生活下去
於是我決定離開大學
回到家鄉
當我回到家鄉，我開始了我小時候
記憶中的生活方式
我每年只工作兩個月
就收穫了四噸大米
一家六口人
一年吃不到半噸大米
我們還可以賣出一些大米
我挖了兩個魚塘
裡面的魚足夠我們吃一整年
我還搞了一個小菜園
不到半英畝
我每天花15分鐘打理菜園
裡面種了30多種蔬菜
六口人根本吃不了
我們還可以拿到市場去賣
還能有一些收入
我覺得這太輕鬆了，為什麼要去曼谷
辛苦工作7年，還吃不飽呢？
在這裡，我每年工作兩個月， 每天花15分鐘時間
就可以養活六口人
太輕鬆了
以前我覺得，像我這樣的蠢人
在學校裡從沒取得過好成績
肯定連棟房子都買不起
但是比我聰明的那些人
每年都在班級裡排名第一的那些人
他們有一份好工作
但是也需要工作30多年才能買一棟房子
但是我呢？沒有讀完大學 怎麼能擁有一棟房子？
像我這樣沒有受過教育的人是沒有希望的
但是當我開始用老方法蓋房
我每天花兩個小時，從早上5點
到早上7點，每天兩個小時
三個月之後，我有了一座房子
我的一個朋友，他是班上最聰明的學生
他也花了三個月蓋起自己的房子
但他不得不負債，要償還債務30年
所以，和他相比 我多了29年10個月的自由時間
（笑聲）
所以，我覺得生活很簡單
我從未想過這麼容易地蓋起一座房子
於是我繼續蓋房子，每年至少蓋一座
現在，我沒有錢，但是我有很多房子
（笑聲）
我的煩惱就是每晚要在哪個房子裡睡覺
（笑聲）
所以，蓋棟房子不是問題， 誰都能蓋房子
學校裡13歲的孩子們
他們把磚塊拼在一起，就有了一座房子
一個月之後，他們就有了一個圖書館
孩子們可以蓋房
老奶奶也可以給自己蓋一個小棚屋
很多人都可以蓋房子
所以，這很簡單
如果你不相信，自己去試試
只要你想要把房子蓋起來
接下來的一件事是衣服
我覺得自己很窮，長得也不帥氣
我試圖穿得像別人一樣，像電影明星一樣
讓我自己更好看
我存了一個月的錢買了一條牛仔褲
我穿上它，左轉轉，右轉轉
照著鏡子
再怎麼看，我還是我自己
最貴的褲子也改變不了我的生活
我覺得自己瘋了，為什麼要買這個東西？
花一個月的積蓄買一條褲子
改變不了我
我更深入地思考
我們為什麼要追求時尚？
因為我們是追逐時尚，但是永遠追不上
永遠是跟在後面
所以不要再追了，停下吧
（笑聲）
用你自己有的東西
所以，從那以後一直到現在 20年來，我沒有買過衣服
我所有的衣服都是別人剩下的
人們來拜訪我，他們走的時候
給我留下很多衣服
所以我現在有成堆的衣服
（笑聲）
當人們看到我穿的舊衣服
就會送給我更多的衣服
（笑聲）
所以我現在的煩惱是 我需要經常把衣服送給別人
（笑聲）
所以，很簡單
當我不再買衣服，我感到，不僅僅是衣服
還有生活中其它的一些事情
我明白，當我買一些東西
我覺得，是因為我喜歡它
或者是因為我需要它
如果是因為我喜歡它，就說明我錯了
想到這一點，我覺得更自由了
最後一件事是，如果我生病了該怎麼辦？
開始的時候我很擔心，因為當時我沒有錢
但是，我開始更深入地思考
生病很正常，並不是一件壞事
生病是在提醒我們， 在生活中做錯了某些事情
所以我們才會生病
所以生病的時候， 我需要停下來反省自己
仔細考慮哪裡做錯了
所以我學會用水來治療自己
用大自然資源來治療自己
用一些最基礎的知識治療自己
所以，這四件事情，我全部自給自足
我覺得這很簡單
我感覺到自由、輕鬆
我覺得不需要為任何事情擔心
我不再害怕，我可以做自己想做的事情
早先我很害怕，很多事情不能做
但是現在我很自由， 感覺像是地球上獨一無二的人
我再也不需要讓自己去模仿任何人
唯我獨尊
這麼想，事情很簡單、很輕鬆
之後，我開始思考
當我在曼谷的時候，我感覺生活一片黑暗
或許很多人和我的感覺一樣
所以我們在清邁建立了個地方 叫做「Pun Pun」
主要的目的是節約種子
收集種子，因為種子就是食物， 而食物就是生命
沒有種子，就沒有生命
沒有種子，就沒有自由
沒有種子，就沒有幸福
沒有食物
你的生命就要依賴其他人
所以，收集種子是非常重要的
這就是為什麼我們要收集種子
這就是Pun Pun的目的
第二個行動是建立學習中心
我們希望有一個可以學習的地方
學習如何讓生活變得輕鬆
因為我們學習到的東西總是 讓我們的生活變得複雜、艱難
我們怎麼會讓生活變得簡單？ 其實生活一點都不難
但是我們已經不知道 怎樣讓生活變得簡單了
我們總是把它搞得複雜
所以我們需要學習，需要如何相處
因為我們學到的是把自己
與周圍一切隔斷聯繫，完全獨立
僅僅依賴金錢
而不需要依賴其他人
但是現在，為了幸福
我們必須回歸自我，與他人保持聯繫
讓我們的心靈與身體真正結合在一起
這樣我們就能獲得幸福，生活很簡單
從開始到現在，我瞭解了
四個基本需求：食物、住房、衣服和藥物
它們必須足夠便宜，可以讓所有人方便獲得
這才是文明
但是如果你讓人們很難得到這四樣東西
就是不文明
那麼我們看看身邊的一切
每一樣東西都很難得到
我覺得現在是人類歷史上最原始的時代
有那麼多的人從大學畢業
世界上有那麼多大學
有那麼多充滿智慧的人
但是生活卻越來越艱難
這究竟是為了誰？
我們現在努力工作是為了誰？
我覺得一切都錯了，這不正常
我只想讓一切恢復正常
變成一個正常的人，和動物一樣
鳥兒用一兩天築成一個窩
老鼠一個晚上就可以挖個洞
但是，像我們一樣的聰明人
要花30年才能有一間房子
還有很多人不敢奢望這輩子能有一間房子
這是錯的
為什麼我們要摧毀自己的力量、 破壞自己的能力？
我覺得自己受夠了
不正常的生活方式
現在，我要回歸正常
但是人們都覺得我不是個正常人
（笑聲）
一個瘋子
但是我並不在意，因為這不是我的錯
他們要這樣想，是他們的錯
我現在的生活簡單又輕鬆
我很滿足
人們愛怎樣想都可以
我只能控制我自己
我能做的就是 改變、控制自己的想法
現在，我的思想簡單又輕鬆，我很滿足
任何人想有一個選擇，他們都可以做出選擇
選擇輕鬆還是困難，完全取決於你自己
謝謝
（掌聲）