יש לי חברה בפייסבוק, שחייה נראים מושלמים.
היא גרה בבית משגע,
ויש לה קריירה ממש מתגמלת.
והיא יוצאת עם המשפחה שלה
לכל מיני חוויות מלהיבות בסופי שבוע.
ואני נשבעת שחייב להיות להם
צלם מקצועי שבא איתם,
(צחוק)
כי לא משנה לאן הם הולכים או מה הם עושים,
המשפחה כולה פשוט נראית יפהפה.
והיא תמיד מפרסמת פוסטים על כמה שהיא מבורכת,
וכמה היא אסירת תודה על החיים שיש לה.
ויש לי הרגשה שהיא לא אומרת את כל זה
רק בשביל הפייסבוק, אלא היא באמת מתכוונת לזה.
לכמה מכם יש חבר בסגנון?
וכמה מכם
לא ממש מחבבים את האדם הזה לפעמים?
(צחוק)
כולנו עושים את זה, נכון?
קשה שלא לעשות.
אבל לצורת המחשבה הזו יש מחיר מסוים.
וזה הנושא עליו אני רוצה לשוחח איתכם היום --
מהו מחיר ההרגלים הרעים שלנו.
אולי יצא לכם לגלול את עדכוני הפייסבוק שלכם
ולחשוב: "אז מה אם גלגלתי את העיניים?
אלה רק חמש שניות מהזמן שלי.
איך זה יכול להזיק לי?"
ובכן, חוקרים גילו
שקנאה בחברים שלכם בפייסבוק,
למעשה מובילה לדיכאון.
זו רק אחת המלכודות שהמוח שלנו מציב לנו.
האם אי פעם התלוננתם על המנהל שלכם?
או שהסתכלתם על חיי החברים שלכם וחשבתם,
"למה הם זוכים בכל המזל?"
אי אפשר להמנע מלחשוב כך, נכון?
אופן החשיבה הזה נדמה פעוט באותו רגע.
למעשה הוא עשוי אפילו לגרום לכם להרגיש טוב יותר באותו הרגע.
אבל אופן החשיבה הזה מכלה את החוסן הנפשי שלכם.
קיימים שלושה סוגים של אמונות הרסניות
שמפחיתות את היעילות שלנו,
וגוזלות את החוסן הנפשי שלנו.
הראשון הוא אמונות מזיקות בנוגע לעצמנו.
אנו נוטים לרחם על עצמנו.
בעוד זה בסדר להיות עצובים כשקורה משהו רע,
רחמים עצמיים הם מעבר לכך.
זה כשאתם מתחילים להעצים את חוסר המזל שלכם.
כשאתם חושבים דברים כמו:
"למה הדברים האלה תמיד קורים לי?"
"אני לא אמורה להתמודד עם זה."
זו צורת חשיבה שתוקעת אתכם,
משאירה אתכם ממוקדים בבעיה,
ומונעת מכם מציאת פיתרון.
ואפילו כשאתם לא יכולים למצוא פיתרון,
תמיד תוכלו לנקוט בצעדים שישפרו את חייכם או חייהם של אחרים.
אבל לא תוכלו לעשות זאת
כשאתם עסוקים בהפקת מסיבת הרחמים שלכם.
הסוג השני של אמונות הרסניות שמעכבות אותנו
הוא אמונות מזיקות לגבי אחרים.
אנו חושבים שאנשים אחרים יכולים לשלוט בנו,
ואנו מוותרים על הכוח שלנו.
אך כבוגרים החיים במדינה חופשית,
יש מעט מאוד דברים בחיים שאתם חייבים לעשות.
כשאתם אומרים: "עלי לעבוד עד מאוחר,"
אתם מוותרים על הכוח שלכם.
כן, אולי תהיינה השלכות אם לא תעבדו עד מאוחר,
אבל זו עדיין בחירה.
או כשאתם אומרים: "חמותי מטריפה אותי,"
אתם מוותרים על הכוח שלכם.
אולי היא לא האדם הנחמד ביותר בעולם,
אבל זה תלוי בכם כיצד להגיב אליה,
כי אתם בשליטה.
הסוג השלישי של אמונות מזיקות שמעכבות אותנו,
הוא אמונות מזיקות בנוגע לעולם.
אנו נוטים לחשוב שהעולם חייב לנו משהו.
אנו חושבים: "אם אעבוד קשה מספיק,
מגיע לי להצליח."
אך הציפיה להצלחה שתנחת עליכם מהשמיים
כמו סוג של פרס קוסמי,
רק תוביל לאכזבה.
אך אני יודעת שקשה לוותר על הרגלים נפשיים רעים.
קשה להפטר מאותן אמונות מזיקות
שהחזקנו בהן זמן כה ממושך.
אך אתם לא יכולים להרשות לעצמכם שלא לוותר עליהן.
כי במוקדם או במאוחר תגיע תקופה בחייכם
בה תזדקקו לכל החוסן הנפשי שתוכלו להשיג.
כשהייתי בת 23,
חשבתי שהבנתי איך החיים עובדים.
סיימתי תואר ראשון.
התחלתי בעבודה הראשונה שלי כמטפלת.
התחתנתי.
ואפילו קניתי בית.
וחשבתי: "זה הולך להיות אדיר!"
"יש לי נקודת פתיחה מדהימה להצלחה."
מה כבר יכול להשתבש?
כל זה השתנה עבורי יום אחד
כשקיבלתי שיחת טלפון מאחותי.
היא אמרה שאימנו נמצאה מחוסרת הכרה
ושהיא הובהלה לבית החולים.
בעלי לינקולן ואני קפצנו למכונית ומיהרנו לבית החולים.
לא הצלחנו לדמיין מה השתבש.
אמי הייתה רק בת 51.
לא הייתה לה היסטוריה של בעיות בריאותיות.
כשהגענו לבית החולים,
הרופאים הסבירו שהיתה לה מפרצת במוח.
ותוך 24 שעות אמא שלי,
שהייתה קמה בבוקר ואומרת: "איזה יום נהדר לחיות,"
נפטרה.
החדשות האלה מוטטו אותי.
אמי ואני היינו קרובות מאוד.
כמטפלת, ידעתי ברמה המחשבתית איך להתמודד עם אבל.
אבל לדעת משהו ולעשות אותו, יכולים להיות שני דברים מאוד שונים.
עבר זמן רב לפני שהרגשתי שבאמת התחלתי להחלים.
ואז ביום השנה השלישי למותה של אמי,
כמה חברים התקשרו,
והזמינו את לינקולן ואותי למשחק כדורסל.
במקרה הוא נערך
באותו אולם שבו פגשתי את אמי בפעם האחרונה,
בלילה שלפני פטירתה.
לא חזרתי לשם מאז.
אפילו לא הייתי בטוחה שאני רוצה לחזור.
אבל לינקולן ואני שוחחנו על כך, ולבסוף אמרנו:
"זו יכולה להיות דרך טובה להנציח את זיכרה."
אז נסענו למשחק.
והאמת שנהננו מאוד עם החברים שלנו.
בדרך חזרה הביתה באותו הלילה,
שוחחנו על כמה שזה היה נהדר
סוף סוף להצליח לחזור לאותו מקום,
ולזכור את אמי בחיוך,
במקום כל רגשות העצב האלה.
אך זמן קצר לאחר שובנו הביתה באותו לילה, לינקולן אמר שהוא לא מרגיש טוב.
דקות ספורות לאחר מכן הוא התמוטט.
נאלצתי להזעיק אמבולנס.
המשפחה שלו פגשה אותי בחדר המיון.
חיכינו במשך מה שהרגיש כמו נצח,
ולבסוף יצא רופא.
אך במקום לקחת אותנו לפגוש את לינקולן,
הוא לקח אותנו לחדר פרטי,
הושיב אותנו,
והסביר לנו שלינקולן,
שהיה האדם ההרפתקן ביותר שהכרתי,
איננו.
באותו הזמן לא ידענו שהוא חווה התקף לב.
הוא היה רק בן 26.
לא הייתה לו היסטוריה של בעיות לב.
אז מצאתי את עצמי אלמנה בת 26,
ללא אמא שלי.
חשבתי: "איך אצליח להתגבר על זה?"
ולתאר זאת כתקופה הכואבת ביותר בחיי
מרגיש כמו לשון המעטה.
ובתקופה זו הבנתי
שכשעוברים תקופות קשות באמת,
הרגלים טובים אינם מספיקים.
יש צורך רק בהרגל קטן או שניים
כדי לעצור אתכם.
עבדתי קשה ככל האפשר,
לא רק כדי ליצור הרגלים טובים בחיי,
אלא כדי להפטר מאותם הרגלים פעוטים,
לא משנה כמה חסרי ערך הם נראים.
במהלך כל זה,
החזקתי באמונה שיום אחד החיים יכולים להשתפר.
ובסופו של דבר זה קרה.
אחרי כמה שנים פגשתי את סטיב.
והתאהבנו.
והתחתנתי מחדש.
מכרנו את הבית בו גרתי עם לינקולן,
וקנינו בית חדש, באזור חדש,
ומצאתי עבודה חדשה.
אך לפני שהספקתי לפלוט אנחת רווחה
על ההתחלה החדשה שקיבלנו,
התבשרנו על כך שאביו של סטיב חלה בסרטן סופני.
והתחלתי לחשוב:
"למה הדברים האלה ממשיכים לקרות?"
"למה אני ממשיכה לאבד את היקרים לי?"
"זה לא הוגן."
אך אם למדתי משהו,
זה שאופן החשיבה הזה עוצר אותי.
ידעתי שאצטרך
את כל החוסן הנפשי שאוכל למצוא,
כדי להתגבר על אובדן נוסף.
אז התיישבתי וכתבתי רשימה
של כל אותם הדברים שאנשים חזקים נפשית לא עושים.
וחזרתי וקראתי את הרשימה הזו.
היא שימשה תזכורת לכל אותם הרגלים רעים
שעשיתי בזמן זה או אחר, והותירו אותי תקועה.
והמשכתי לקרוא את הרשימה הזו שוב ושוב.
והייתי באמת זקוקה לזה.
משום שתוך כמה שבועות מכתיבתה,
אביו של סטיב נפטר.
המסע שלי לימד אותי שהסוד לבניית החוסן הנפשי,
הוא שעליכם לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים שלכם.
חוסן נפשי דומה מאוד לחוסן גופני.
אם אתם רוצים להיות חזקים גופנית,
תצטרכו ללכת לחדר הכושר ולהרים משקולות.
אך אם אתם באמת רוצים לראות תוצאות,
תצטרכו לוותר גם על אכילת מזון מהיר.
אותו הדבר לגבי חוסן נפשי.
אם אתם רוצים להיות חזקים נפשית,
אתם צריכים הרגלים טובים כמו להתאמן בהכרת טובה.
אך עליכם גם לוותר על הרגלים רעים,
כמו לנטור להצלחתו של אדם אחר.
לא משנה מה שכיחות המקרה,
זה יעכב אתכם.
אז איך תוכלו לאמן את המוח שלכם לחשיבה שונה?
איך תוכלו לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים
שהחזקתם בהם?
זה מתחיל באיזון האמונות המזיקות עליהן דיברתי,
עם אמונות בריאות יותר.
למשל, אמונות מזיקות בנוגע לעצמנו
לרוב מתעוררות כשאנחנו חשים אי-נוחות לגבי הרגשות שלנו.
להרגיש עצובים או פגועים, או מפוחדים,
כל אלה מעוררים אי-נוחות.
לכן אנו עושים מאמץ גדול להמנע מאי-הנוחות הזו.
אנו מנסים לברוח ממנה
באמצעות דברים כמו עריכת מסיבת רחמים.
ולמרות שזו הסחת דעת זמנית,
היא רק מאריכה את הכאב.
הדרך היחידה להתגבר על רגשות לא נוחים,
הדרך היחידה להתמודד איתם היא שעליכם לעבור אותם.
תנו לעצמכם להרגיש עצב ואז לעבור הלאה.
לבטוח ביכולת שלכם
להתמודד עם אי-הנוחות הזו.
אמונות מזיקות בנוגע לאחרים מתעוררות
כי אנו משווים את עצמנו לאנשים אחרים.
אנו חושבים שהם או מעלינו או מתחתינו.
או שאנו חושבים שהם יכולים לשלוט על הרגשות שלנו.
או שאנו יכולים לשלוט בהתנהגות שלהם.
או שאנו מאשימים אותם בכך שהם עוצרים אותנו.
אך האמת היא שהבחירה לעשות זאת היא שלנו.
עליכם לקבל זאת שאתם אנשים בפני עצמכם,
ואנשים אחרים נפרדים מכם.
היחידים שאתם צריכים להשוות את עצמכם אליהם
הם מי שהייתם אתמול.
אמונות מזיקות בנוגע לעולם מתעוררות
כי עמוק בפנים, אנו רוצים שהעולם יהיה הוגן.
אנו רוצים לחשוב שאם נעשה מספיק מעשים טובים,
מספיק דברים טובים יקרו לנו.
או אם נעבור בקשיחות מספיק זמנים קשים,
נקבל סוג של פרס.
אך בסופו של דבר עליכם להשלים עם כך שהחיים לא הוגנים.
וזה יכול להיות משחרר.
כן, הכוונה היא שלא בהכרח תתוגמלו על טוב-הלב שלכם,
אך זה גם אומר שלא משנה כמה סבלתם,
לא נידונתם להמשיך לסבול.
העולם לא עובד ככה.
העולם הוא מה שתעשו ממנו.
אך כמובן לפני שתוכלו לשנות את עולמכם,
עליכם להאמין ביכולת שלכם לשנות אותו.
פעם עבדתי עם איש אחד שהיה סוכרתי במשך שנים.
הרופא שלו הפנה אותו לטיפול
כי היו לו כמה הרגלים נפשיים רעים
שהתחילו להשפיע על בריאותו הגופנית.
אימו נפטרה מסיבוכי סוכרת בגיל צעיר,
אז הוא פשוט האמין שדינו נגזר,
והוא ויתר לגמרי על הניסיון לשלוט ברמת הסוכר בדם שלו.
למעשה, לאחרונה רמת הסוכר בדם שלו עלתה כלכך,
שהיא התחילה להשפיע על הראיה שלו.
ורישיון הנהיגה שלו נלקח ממנו.
ועולמו הלך והתכווץ.
כשהוא הגיע למשרד שלי, זה היה ברור
שהוא הכיר את כל הדרכים לשלוט בסוכר שבדמו.
הוא פשוט לא חשב שזה שווה את המאמץ.
אך לבסוף הוא הסכים לבצע שינוי אחד קטן.
הוא אמר: "אני אוותר על ההרגל לשתות ליטר של פפסי ביום,
ואחליף אותו בדיאט פפסי."
והוא לא האמין כמה מהר המדדים שלו החלו להשתפר.
ולמרות שהוא הגיע בכל שבוע
והזכיר לי איזה טעם נורא יש לדיאט פפסי,
הוא דבק בזה.
וברגע שהוא התחיל לראות שיפור מועט,
הוא אמר: "ובכן, אולי כדאי שאבחן כמה מההרגלים האחרים שלי."
הוא אמר: "אני יכול להחליף את קערת הגלידה הלילית שלי
בחטיף עם קצת פחות סוכר."
ואז יום אחד הוא ביקר בחנות יד-שניה עם כמה חברים,
והוא מצא אופני-כושר חבוטים וישנים.
הוא קנה אותם תמורת כמה דולרים,
הביא אותם הביתה והציב אותם מול הטלויזיה שלו.
והוא התחיל לדווש
בזמן שהוא צפה בכמה מהתוכניות המועדפות עליו בכל לילה.
ולא רק שהוא הוריד ממשקלו,
אלא שיום אחד הוא שם לב שהוא רואה את הטלויזיה
מעט ברור יותר מבעבר.
ופתאום הוא הבין,
אולי הנזק לראיה שלו אינו קבוע.
אז הוא הציב לעצמו מטרה חדשה --
לקבל את רישיון הנהיגה שלו בחזרה.
ומאותו יום והלאה, הוא היה על הגל.
עד סוף תקופתנו המשותפת, הוא הגיע בכל שבוע
ואמר: "טוב, אז מה נעשה השבוע?"
כי הוא סוף סוף האמין שביכולתו לשנות את עולמו.
ושיש לו את החוסן הנפשי לשנות אותו.
ושהוא יכול לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים שלו.
וכל זה התחיל בצעד אחד קטן.
אז אני מזמינה אתכם לבחון
אילו הרגלים נפשיים רעים עוצרים אתכם?
אילו אמונות מזיקות
מונעות מכך להפוך לחזקים נפשית כפי שאתם יכולים להיות?
ואיזה צעד אחד קטן תוכלו לעשות היום?
ממש פה, ממש עכשיו.
תודה.
(מחיאות כפיים)