So, I have a Facebook friend whose life seems perfect.
She lives in a gorgeous house.
And she has a really rewarding career.
And she and her family go
on all these exciting adventures together on the weekends.
And I swear that they must take
a professional photographer along with them,
(Laughter)
because no matter where they go or what they do,
the whole family just looks beautiful.
And she's always posting about how blessed she is,
and how grateful she is for the life that she has.
And I get the feeling that she's not just saying those things
for the sake of Facebook, but she truly means it.
How many of you have a friend kind of like that?
And how many of you
kind of don't like that person sometimes?
(Laughter)
We all do this, right?
It's hard not to do.
But that way of thinking costs us something.
And that's what I want to talk to you about today--
is what our bad habits cost us.
Maybe you've scrolled through your Facebook feed
and you think, "So what if I roll my eyes?
It's just five seconds of my time.
How could it be hurting me?"
Well, researchers have found
that envying your friends on Facebook,
actually leads to depression.
That's just one of the traps that our minds can set for us.
Have you ever complained about your boss?
Or looked at your friends' lives and thought,
"Why do they have all the luck?"
You can't help thinking that way, right?
That way of thinking seems small in the moment.
In fact, it might even make you feel better in the moment.
But that way of thinking is eating away at your mental strength.
There's three kinds of destructive beliefs
that make us less effective,
and rob us of our mental strength.
The first one is unhealthy beliefs about ourselves.
We tend to feel sorry for ourselves.
And while it's OK to be sad when something bad happens,
self-pity goes beyond that.
It's when you start to magnify your misfortune.
When you think things like,
"Why do these things always have to happen to me?"
"I shouldn't have to deal with it."
That way of thinking keeps you stuck,
keeps you focused on the problem,
keeps you from finding a solution.
And even when you can't create a solution,
you can always take steps to make your life or somebody else's life better.
But you can't do that
when you're busy hosting your own pity party.
The second type of destructive belief that holds us back
is unhealthy beliefs about others.
We think that other people can control us,
and we give away our power.
But as adults who live in a free country,
there's very few things in life that you have to do.
So when you say, "I have to work late,"
you give away your power.
Yeah, maybe there will be consequences if you don't work late,
but it's still a choice.
Or when you say, "My mother-in-law drives me crazy,"
you give away your power.
Maybe she's not the nicest person on earth,
but it's up to you how you respond to her,
because you're in control.
The third type of unhealthy belief that holds us back,
is unhealthy beliefs about the world.
We tend to think that the world owes us something.
We think, "If I put in enough hard work,
then I deserve success."
But expecting success to fall into your lap
like some sort of cosmic reward,
will only lead to disappointment.
But I know it's hard to give up our bad mental habits.
It's hard to get rid of those unhealthy beliefs
that we've carried around with us for so long.
But you can't afford not to give them up.
Because sooner or later, you're going to hit a time in your life
where you need all the mental strength that you can muster.
When I was 23 years old,
I thought I had life all figured out.
I graduated from grad school.
I landed my first big job as a therapist.
I got married.
And I even bought a house.
And I thought, "This is going to be great!"
"I've got this incredible jump start on success."
What could go wrong?
That all changed for me one day
when I got a phone call from my sister.
She said that our mother was found unresponsive
and she'd been taken to the hospital.
My husband Lincoln and I jumped in the car and rushed to the hospital.
We couldn't imagine what could be wrong.
My mother was only 51.
She didn't have any history of any kind of health problems.
When we got to the hospital,
doctors explained she'd had a brain aneurysm.
And within 24 hours, my mother,
who used to wake up in the morning saying, "It's a great day to be alive,"
passed away.
That news was devastating to me.
My mother and I had been very close.
As a therapist, I knew on an intellectual level how to go through grief.
But knowing it, and doing it, can be two very different things.
It took a long time before I felt like I was really healing.
And then on the three year anniversary of my mother's death,
some friends called,
and invited Lincoln and me to a basketball game.
Coincidentally, it was being played
at the same auditorium where I'd last seen my mother,
on the night before she'd passed away.
I hadn't been back there since.
I wasn't even sure I wanted to go back.
But Lincoln and I talked about it, and ultimately we said,
"Maybe that would be a good way to honor her memory."
So we went to the game.
And we actually had a really good time with our friends.
On the drive home that night,
we talked about how great it was
to finally be able to go back to that place,
and remember my mother with a smile,
rather than all those feelings of sadness.
But shortly after we got home that night, Lincoln said he didn't feel well.
A few minutes later, he collapsed.
I had to call for an ambulance.
His family met me at the emergency room.
We waited for what seemed like forever,
until finally a doctor came out.
But rather than taking us out back to see Lincoln,
he took us back to a private room,
and sat us down,
and explained to us that Lincoln,
who was the most adventurous person I'd ever met,
was gone.
We didn't know at the time, but he'd had a heart attack.
He was only 26.
He didn't have any history of heart problems.
So now I found myself a 26-year-old widow,
and I didn't have my mom.
I thought, "How am I going to get through this/"
And to describe that as a painful period in my life
feels like an understatement.
And it was during that time that I realized
when you're really going through tough times,
good habits aren't enough.
It only takes one or two small habits
to really hold you back.
I worked as hard as I could,
not just to create good habits in my life,
but to get rid of those small habits,
no matter how small they might seem.
Throughout it all,
I held out hope that someday life could get better.
And eventually it did.
A few years down the road, I met Steve.
And we fell in love.
And I got remarried.
We sold the house that Lincoln and I had lived in,
and we bought a new house, in a new area,
and I got a new job.
But almost as quickly as I breathed my sigh of relief
over that fresh start that I had,
we got the news that Steve's dad had terminal cancer.
And I started to think,
"Why do these things always have to keep happening?"
"Why do I have to keep losing all my loved ones?"
"This isn't fair."
But if I'd learned anything,
it was that that way of thinking would hold me back.
I knew I was going to need
as much mental strength as I could muster,
to get through one more loss.
So I sat down and I wrote a list
of all the things mentally strong people don't do.
And I read over that list.
It was a reminder of all of those bad habits
that I'd done at one time or another, that would keep me stuck.
And I kept reading that list over and over.
And I really needed it.
Because within a few weeks of writing it,
Steve's dad passed away.
My journey taught me that the secret to being mentally strong,
was that you had to give up your bad mental habits.
Mental strength is a lot like physical strength.
If you wanted to be physically strong,
you'd need to go to the gym and lift weights.
But if you really wanted to see results,
you'd also have to give up eating junk food.
Mental strength is the same.
If you want to be mentally strong,
you need good habits like practicing gratitude.
But you also have to give up bad habits,
like resenting somebody else's success.
No matter how often that happens,
it will hold you back.
So, how do you train your brain to think differently?
How do you give up those bad mental habits
that you've carried around with you?
It starts by countering those unhealthy beliefs that I talked about,
with healthier ones.
For example, unhealthy beliefs about ourselves
mostly come about because we're uncomfortable with our feelings.
Feeling sad, or hurt, or angry, or scared,
those things are all uncomfortable.
So we go to great lengths to avoid that discomfort.
We try to escape it
by doing things like hosting a pity party.
And although that's a temporary distraction,
it just prolongs the pain.
The only way to get through uncomfortable emotions,
the only way to deal with them, is you have to go through them.
To let yourself feel sad, and then move on.
To gain confidence in your ability
to deal with that discomfort.
Unhealthy beliefs about others come about
because we compare ourselves to other people.
We think that they're either above us or below us.
Or we think that they can control how we feel.
Or that we can control how they behave.
Or we blame them for holding us back.
But really, it's our own choices that do that.
You have to accept that you're your own person,
and other people are separate from you.
The only person you should compare yourself to,
is the person that you were yesterday.
And unhealthy beliefs about the world come about
because deep down, we want the world to be fair.
We want to think that if we put in enough good deeds,
enough good things will happen to us.
Or if we tough it out through enough bad times,
we'll get some sort of reward.
But ultimately you have to accept that life isn't fair.
And that can be liberating.
Yeah, it means you won't necessarily be rewarded for your goodness,
but it also means no matter how much you've suffered,
you're not doomed to keep suffering.
The world doesn't work that way.
Your world is what you make it.
But of course before you can change your world,
you have to believe that you can change it.
I once worked with this man who had been diabetic for years.
His doctor referred him to therapy
because he had some bad mental habits
that were starting to affect his physical health.
His mother had died from complications of diabetes at a young age,
so he just believed he was doomed,
and he'd given up trying to manage his blood sugar altogether.
In fact, his blood sugar had gotten so high lately,
that it was starting to affect his vision.
And he had his driver's license taken away.
And his world was shrinking.
When he came into my office, it was clear
he knew all the things he could do to manage his blood sugar.
He just didn't think it was worth the effort.
But eventually, he agreed to make one small change.
He said, "I'll give up my two liter-a-day Pepsi habit,
and I'll trade it in for Diet Pepsi."
And he couldn't believe how quickly his numbers started to improve.
And even though he came every week
to remind me how horrible Diet Pepsi tasted,
he stuck with it.
And once he started to see a little bit of improvement,
he said, "Well, maybe I could look at some of my other habits."
He said, "I could trade in my nightly bowl of ice cream
for a snack with a little less sugar."
And then one day he was at a thrift store with some friends,
and he found this beat-up old exercise bike.
He bought it for a couple of bucks,
and he brought it home, and he parked it in front of his TV.
And he started to pedal
while he'd watch some of his favorite shows every night.
And not only did he lose weight,
but one day, he noticed he could see the TV
just a little bit more clearly than he had before.
And suddenly it occurred to him,
maybe the damage done to his eyesight wasn't permanent.
So he set a new goal for himself--
to get his driver's license back.
And from that day forward, he was on fire.
By the end of our time together, he was coming in every week
saying, "OK, what are we going to do this week?"
Because he finally believed that he could change his world.
And that he had the mental strength to change it.
And that he could give up his bad mental habits.
And it all started with just one small step.
So I invite you to consider
what bad mental habits are holding you back?
What unhealthy beliefs
are keeping you from being as mentally strong as you could be?
And what is one small step that you could take today?
Right here, right now.
Thank you.
(Applause)
لديّ صديقة على فيسبوك تبدو حياتها مثالية،
تعيش في منزلٍ خلاب،
ولديها مهنة مجزية جدًا،
وتذهب هي وعائلتها
معًا إلى كل تلك المغامرات المثيرة في عطلات نهاية الأسبوع.
وأقسم أنهم يجب أن يأخذوا معهم
مصوّرًا محترفًا؛
(ضحك)
فأينما ذهبوا أو أيًا كان ما يفعلونه
تبدو العائلة كلها جميلة.
وتكتبُ دائمًا عن سعادتها الكبيرة،
وامتنانها للحياة التي تمتكلها.
وأشعرُ أنها لا تقول تلك الأشياء فقط
من أجل فيسبوك، ولكنها تعني ما تقوله حقًا.
كم شخص منكم لديه صديق كهذا؟
وكم شخص منكم
لا يحب هذا الشخص أحيانًا؟
(ضحك)
جميعًا نفعل هذا، أليس كذلك؟
عدم القيام بذلك صعب.
ولكن طريقة التفكير تلك تكلفنا شيئًا.
وهذا هو ما أرغب في التحدث عنه معكم اليوم:
ما تكلفنا به عاداتنا السيئة.
ربما تجولت في أخبار فيسبوك
وفكرت: "وماذا لو شعرتُ بالامتعاض؟"
"إنها فقط خمس ثوانٍ من وقتي."
"كيف لهذا أن يؤذيني؟"
في الواقع، أظهرت الدراسات
أن حسدك لأصدقائك على فيسبوك
يؤدّي فعلاً إلى الاكتئاب.
هذا واحد من المكائد التي يمكن لعقولنا أن تعدّ لنا.
هل سبق لك أن شكوت من مديرك؟
أو نظرت إلى حياة أصدقائك وفكرت:
"لمَ يملكون كل الحظ؟"
لا يمكنك التوقف عن التفكير بهذه الطريقة، أليس كذلك؟
تبدو طريقة التفكير هذه صغيرة وقتها،
في الحقيقة، قد تجعلك حتى تشعر بشعورٍ أفضل حينها،
ولكنها تضعف قوتك العقلية.
هناك ثلاثة أنواع من المعتقدات المدمرة
التي تجعلنا أقل كفاءة،
وتسرقُ قوتنا العقلية.
الأولى هي المعتقدات الضارة عن أنفسنا.
نميل للشعور بالشفقة على أنفسنا.
وبينما أنه لا بأس في الشعور بالحزن عند حدوث أمر سيء،
تذهب الشفقة على النفس إلى أبعد من ذلك
إنها عندما تبدأ في تضخيم سوء حظك
عندما تفكر في أشياء مثل:
"لمَ يجب أن تحدث تلك الأشياء لي؟"
"لا ينبغي أن أعاني منها."
تُبقيك طريقة التفكير هذه عالقًا،
تُبقي تركيزك على المشكلة،
وتمنعك عن إيجاد حل.
وحتى عندما لا يمكنك إيجاد حل،
يمكنك أن تخطو خطواتٍ لتجعل حياتك أو حياة شخص آخر أفضل.
ولكن لا يمكنك فعل ذلك
عندما تكون مشغولاً بإعداد حفلة الشفقة خاصتك.
النوع الثاني من المعتقدات المدمرة التي تعيقنا
هي المعتقدات الضارة عن الآخرين.
نظن أن الآخرين قادرون على السيطرة علينا،
ونتخلّى عن قوتنا.
ولكن كراشدين يعيشون في دولة حرّة،
هناك أشياء قليلة يجب علينا أن نفعلها.
لذا عندما تقول "عليّ أن أعمل حتى وقت متأخر"،
تتخلّى عن قوتك.
نعم، ربما تكون هناك عواقب إن لم تعمل حتى وقت متأخر،
ولكنه ما زال اختيار.
أو عندما تقول "تقودني حماتي إلى الجنون"،
تتخلّى عن قوتك.
ربما ليست الشخص الألطف على الأرض،
ولكن طريقة استجابتك لها ترجع إليك،
لأنك مسيطر.
النوع الثالث من المعتقدات الضارة التي تعيقنا
هي المعتقدات الضارة عن العالم.
نميل للاعتقاد أن العالم مدينٌ لنا بشيء.
نفكّر: "إن عملتُ جيدًا كفاية،
فإنني أستحقُ النجاح."
ولكن توقع أن يقع النجاح في حضنك،
مثل مكافأة كونية،
سيؤدي فقط إلى خيبة الأمل.
ولكنني أعلم أنه من الصعب التخلّي عن عاداتنا العقلية السيئة.
من الصعب التخلص من تلك المعتقدات الضارّة
التي حملناها معنا في كل مكان لفترة طويلة من الوقت.
ولكن لا يمكنك تحمّل تكلفة عدم التخلّي عنهم.
لأنّك عاجلاً أم آجلاً، سيمر بك وقت
ستحتاج به كل القوى العقلية التي يمكنك جمعها.
عندما كنت في الثالثة والعشرين من عمري،
ظننتُ أنني توصلت لكل شيء في الحياة.
تخرّجت من جامعة الخرّيجين،
وحصلت على وظيفتي الأولى الكبيرة كمعالجة.
تزوجت.
حتى أنني اشتريتُ منزلاً.
وفكّرت: "سيكون هذا رائعًا!
لديّ تلك البداية المذهلة للنجاح."
ما الذي يمكن أن يخفق؟
تغير كل ذلك في يومٍ ما
عندما اتصلت بي أختي.
قالت أنه تم العثور على والدتنا غير قادرة على الإستجابة
وتم أخذها إلى المستشفى.
قفزت أن وزوجي لينكون في السيارة وأسرعنا للمشفى.
لم نستطع تصور المشكلة.
كانت والدتي في ال51 فقط من العمر.
لم يكن لديها أي تاريخ في أي نوع من المشاكل الصحية.
عندما وصلنا إلى المستشفى،
شرح لنا الأطباء أنها أصيب بتمدد في الأوعية الدموية في الدماغ.
وخلال 24 ساعة، والدتي،
التي اعتادت على إيقاظنا في الصباح قائلة: "إنه يومٌ رائع لأن تكونوا أحياء."،
ماتت.
كان ذلك الخبر مدمرًا بالنسبة إليّ.
كنتُ قريبة للغاية من والدتي.
كمعالجة، علمتُ على المستوى الفكري كيف أتغلب على الحزن،
ولكن أن تعرف شيئًا أمرٌ مختلف كثيرًا عن أن تقوم به.
استغرق شعوري بأنني أتحسن فعلاً وقتًا طويلاً.
وفي الذكرى الثالثة لوفاة والدتي،
اتصل بي بعض الأصدقاء،
وقاموا دعوتي أنا ولينكون إلى مبارة كرة سلة.
وكانت بالصدفة
في نفس القاعة التي رأيت فيها أمي للمرة الأخيرة،
في الليلة السابقة لوفاتها.
لم أعد إلى هناك منذ ذلك الوقت.
لم أكن حتى متأكدة أنني رغبت في العودة.
ولكن لينكون وأنا تحدثنا في الموضوع، وقلنا في النهاية:
"ربما تكون هذه طريقة جيدة لتكريم ذكراها."
لذا ذهبنا إلى المباراة.
وحظينا بوقتٍ ممتع بالفعل مع أصدقائنا.
وأثناء القيادة نحو المنزل تلك الليلة
تحدثنا عن كيف كان أمرًا جيدًا
أن أستطيع أخيرًا أن أعود لذلك المكان،
وأتذكر أمي بابتسامة،
بدلاً من كل تلك المشاعر الحزينة.
ولكن بعد عودتنا للمنزل تلك الليلة بفترة قصيرة، قال لينكون أنه لا يشعر بأنه بخير.
وانهار بعد عدة دقائق.
كان عليّ استدعاء سيارة إسعاف.
قابلتني عائلته في غرفة الطواريء.
انتظرنا وكأننا انتظرنا للأبد،
حتى خرج طبيبٌ أخيرًا.
ولكن بدلاً من أخذنا لرؤية لينكون،
أخدنا إلى غرفة خاصة،
وأجلسنا،
وشرح لنا أن لينكون،
الذي كان أكبر مغامر قد قابلته،
مات.
لم نكن نعلم في ذلك الوقت،ولكنه كان قد أصيب بنوبة قلبية.
كان عمره 26 عامًا فقط.
لم يسبق له أن أصيب بأي أمراض قلبية.
ووجدتُ نفسي أرملة في السادسة والعشرين،
من دون أمي.
وفكرت: "كيف سأجتاز هذا؟"
أن أصف هذا بفترة أليمة في حياتي
يبدو كاستهانة.
أردكت في ذلك الوقت
أنه عندما تخوض أوقاتًا صعبة للغاية،
لا تكون العادات الجيدة كافية.
يتطلب الأمر عادة صغيرة أو اثنتين
لإعاقتك بالكامل.
عملت بأقصى جهدي،
ليس فقط لخلق عادات جيدة في حياتي،
ولكن للتخلص من تلك العادات الصغيرة،
مهما كانت تبدو صغيرة.
طوال كل ذلك،
أملتُ أن الحياة قد تتحسن يومًا ما.
وتحسّنت أخيرًا.
بعد عدّة سنوات، قابلتُ ستيف.
ووقعنا في الحب.
وتزوجت مجددًا.
قمنا ببيع المنزل الذي عشت فيه أنا ولينكون،
واشترينا منزلاً جديدًا في منطقة جديدة،
وحصلت على وظيفة جديدة.
ولكن بنفس سرعة تنفسي الصعداء
حيال البداية الجديدة التي حظيتُ بها،
علمنا أن والد ستيف مريضٌ بسرطان مزمن.
وبدأتُ أفكر:
"لمَ يجب أن تظل تلك الأشياء في الحدوث؟"
"لمَ عليّ أن أظل أخسر كل أحبائي؟"
"هذا ليس عدلاً."
ولكن إن كنتُ قد تعلمت أي شيء،
فكان أن تلك الطريقة في التفكير لها أن تعيقني.
علمتُ أنني سأحتاج
كل ما يمكنني جمعه من القوى العقلية،
لاجتياز خسارة أخرى.
لذا جلست وكتبت قائمة
بكل الأشياء التي لا يفعلها أقوياء العقل.
وقرأت تلك القائمة.
كان تذكيرًا بكل تلك العادات السيئة
التي فعلتها في وقتٍ أو بآخر، وأبقتني عالقة.
وظللتُ أعيد قراءة تلك القائمة.
واحتجتُ إليها فعلاً.
لأنه خلال أسابيع قليلة من كتابتي إياها،
توفيّ والد ستيف.
علمتني رحلتي أن سرّ كونك قويًا عقليًا،
هو تخلّيك عن عاداتك العقلية السيئة.
القوة العقلية تشبه القوة الجسدية إلى حد كبير.
إن أردت أن تكون قويًا جسديًا،
ستحتاج إلى الذهاب للصالة الرياضية ورفع الأثقال.
ولكن إن أردت فعلاً أن ترى النتائج،
سيكون عليك أن تتوقف عن تناول الأطعمة الضارة.
القوى العقلية كذلك،
إن أردت أن تكون قوي العقل،
تحتاج إلى عادات جيدة كالتمرن على الامتنان.
ولكن عليك كذلك أن توقف العادات السيئة
كامتعاض نجاح الغير.
مهما كان عدد مرات حدوث ذلك،
سيقوم بإعاقتك.
إذًا، كيف تدرّب عقلك على التفكير بشكل مختلف؟
كيف تتخلّى عن تلك العادات العقلية السيئة
التي حملتها معك في كل مكان؟
تكمن البداية في تبديل تلك المعتقدات الضارة التي تحدثتُ عنها،
بأخرى سليمة.
على سبيل المثال، المعتقدات الضارة عن أنفسنا
غالبًا ما يكون سببها أننا غير مرتاحين لمشاعرنا.
الشعور بالحزن أو الألم أو الغضب أو الخوف،
كل تلك الأشياء غير مريحة.
لذلك نجتاز مسافات طويلة لتجنب عدم الراحة تلك
نحاول الهروب منها
بفعل أشياء كإقامة حفلة للشفقة.
وعلى الرغم من أنه مصدر مؤقت للإلهاء،
إلا أنه يطيل الألم لا أكثر.
الطريقة الوحيدة للتغلب على المشاعر غير المريحة،
الطريقة الوحيدة للتعامل معها، هي أن تخوضها.
أن تدع نفسك تشعر بالألم، ثم أن تتخطّى الأمر.
أن تكتسب الثقة في قدرتك
على التعامل مع تلك المشقّة.
تطرأ المعتقدات الضارة عن الآخرين
لأننا نقارن أنفسنا بهم.
نظن أنهم إما أفضل أو أقل منّا.
أو نظن أنهم قادرين على السيطرة على مشاعرنا.
أو أن بإمكاننا التحكم في سلوكهم.
أو نلومهم من أجل إعاقتنا.
ولكن في الواقع، اختياراتنا هي ما تفعل ذلك.
عليك أن تقبل أنّك تعود لنفسك،
وأن الآخرين منفصلين عنك.
الشخص الوحيد الذي يجب أن تقارن نفسك به،
هو الشخص الذي كنته بالأمس.
وتطرأ المعتقدات الضارة عن العالم
لأننا في أعماقنا، نرغب في أن يكون العالم عادلاً.
نرغب في تصديق أننا لو قمنا بأفعال جيدة كفاية،
فإن أشياء جيدة كفاية ستحدثُ لنا.
أو إذا صمدنا خلال الأوقات الصعبة،
سنحصل على مكافأة من نوعٍ ما.
لكن في النهاية عليك أن تقبل أن الحياة ليست عادلة،
ويمكن لهذا أن يكون مُحررًا.
نعم، يعني ذلك أنك لن يتم بالضرورة مكافأتك على طيبتك،
ولكن يعني أيضًا أنك مهما عانيت،
فإنك غير محكوم عليك أن تظل في معاناة.
العالم ليس هكذا.
عالمُك هو ما تجعله عالمك.
ولكن بالطبع قبل أن تستطيع أن تغير العالم،
عليك أن تصدّق أنك تستطيع تغييره.
عملتُ مرة مع ذلك رجل كان مصابًا بمرض السكريّ لأعوام.
حوّله طبيبه للعلاج،
لأنه كان لديه بعض العادات العقلية السيئة
كانت قد بدأت تؤثر على صحته الجسدية.
كانت والدته قد توفيت بمضاعفات مرض السكريّ في سن صغيرة،
فظنّ أنه هالك،
وتوقف تمامًا عن محاولة ضبط سكر دمه .
في الواقع، ارتفع سكر دمه كثيرًا مؤخرًا،
وبدأ في التأثير على نظره.
وسُحبت منه رخصة قيادته.
وكان عالمه يتقلّص.
عندما جاء لمكتبي، كان الأمر واضحًا
كان يعلم كل ما يمكنه فعله لضبط سكر الدم.
لكنه لم يؤمن أن الأمر يستحق العناء.
ولكن في النهاية، وافق على عمل تغيير واحد صغير.
قال: "سأتخلّى عن عادتي في شرب ليترين من المشروبات الغازية يوميًا،
وسأبدلها بمشروب بيبسي دايت."
ولم يسعه تصديق السرعة التي بدأت فيها أرقامه في التحسن.
وعلى الرغم من حضوره كل أسبوع
ليذكرني بالطعم البشع لبيبسي دايت،
التزم بالأمر.
وبمجرد أن بدأ يرى قليلاً من التحسن،
قال: "ربما يمكنني مراجعة بعض عاداتي الأخرى."
قال: "يمكنني تبديل وعاء المثلجات الذي أتناوله كل ليلة
بوجبه خفيفة بسكر أقل قليلاً."
ثم يومًا ما كان مع أصدقائه في متجر للتوفير،
ووجد درّاجة تمارين قديمة.
واشتراها مقابل عدة دولارات،
وأحضرها للمنزل، وقام بركنها أمام تلفازه،
وبدأ في الضغط على الدواسات
أثناء مشاهدته لبرامجه المفضلة كل ليلة.
لم يفقد فقط بعض الوزن،
ولكن يومًا ما، لاحظ أنه يستطيع رؤية التلفاز
بشكل أكثر وضوحًا قليلاً عن ذي قبل.
وأدرك فجأة،
أن الضرر الذي وقع على بصره ربما لم يكن دائمًا.
لذا وضع هدفًا جديدًا لنفسه،
أن يستعيد رخصة قيادته.
ومنذ ذلك اليوم، لم يكن يمكن إيقافه.
في نهاية وقتنا معًا، كان يأتي كل أسبوع
قائلاً: "حسنًا، ماذا سنفعل هذا الأسبوع؟"
لأنه آمن أخيرًا أن بإمكانه تغيير عالمه.
وأنه كان لديه القوى العقلية لتغييره.
وأن بإمكانه ترك عاداته العقلية السيئة.
وبدأ كل هذا بخطوة واحدة صغيرة.
لذا أدعوك لتفكر،
ما هي العادات العقلية السيئة التي تعيقك؟
ما هي المعتقدات الضارة
التي تمنعك من أن تصبح قويًا عقليًا بالقدر الذي تستطيعه؟
وما هي الخطوة الصغيرة التي يمكنك أن تخطوها اليوم؟
هنا والآن.
شكرًا.
(تصفيق)
Λοιπόν, έχω μια φίλη στο Facebook που η ζωή της φαίνεται τέλεια.
Ζει σε ένα πανέμορφο σπίτι.
Και έχει μια πολύ κερδοφόρα καριέρα.
Αυτή και η οικογένεια της πηγαίνουν
σε όλες αυτές τις συναρπαστικές περιπέτειες τα σαββατοκύριακα.
Και ορκίζομαι ότι πρέπει να παίρνουν
έναν επαγγελματία φωτογράφο μαζί τους,
(Γέλια)
επειδή ανεξαρτήτως του πού πηγαίνουν ή του τι κάνουν
όλη η οικογένεια φαίνεται απλώς όμορφη.
Και αυτή πάντα δημοσιεύει για το πόσο ευλογημένη είναι,
και πόσο ευγνώμων είναι για τη ζωή που έχει.
Και έχω την αίσθηση ότι δεν λέει απλώς αυτά τα πράγματα
για χάρη του Facebook, αλλά πραγματικά τα εννοεί.
Πόσοι από εσάς έχετε έναν τέτοιο φίλο;
Και πόσοι από εσάς
δεν συμπαθείτε αυτό το άτομο μερικές φορές;
(Γέλια)
Όλοι το κάνουμε αυτό, σωστά;
Είναι δύσκολο να μην το κάνουμε.
Αλλά αυτός ο τρόπος σκέψης έχει κάποιο κόστος σε εμάς.
Και είναι σχετικά με αυτό που θα ήθελα να σας μιλήσω σήμερα --
είναι σχετικά με το τι μας κοστίζουν οι κακές συνήθειες.
Ίσως να χαζεύετε κατά μήκος των αναρτήσεων στο Facebook
και σκέφτεστε, «Τι θα γίνει αν τους σνομπάρω;
Είναι απλά πέντε δευτερόλεπτα από τον χρόνο μου.
Πώς αυτό μπορεί να με βλάψει;»
Λοιπόν, οι ερευνητές έχουν βρει
ότι το να ζηλεύετε τους φίλους σας στο Facebook,
στην πραγματικότητα οδηγεί σε κατάθλιψη.
Αυτό είναι μόνο μία από τις παγίδες που το μυαλό μας μπορεί να μας θέσει.
Έχετε ποτέ παραπονεθεί για το αφεντικό σας;
Ή κοιτάξατε στις ζωές των φίλων σας και σκεφτήκατε,
«Γιατί όλοι αυτοί είναι τυχεροί;»
Δεν μπορείτε να σταματήσετε να σκέφτεστε έτσι, σωστά;
Ο τρόπος σκέψης φαίνεται ασήμαντος εκείνη την στιγμή.
Στην πραγματικότητα, μπορεί να σας κάνει να νιώσετε καλύτερα εκείνη τη στιγμή.
Αλλά αυτός ο τρόπος σκέψης καταναλώνει την ψυχική σας δύναμη.
Υπάρχουν τρία είδη καταστροφικών πεποιθήσεων
που μας κάνουν λιγότερο αποτελεσματικούς
και μας κλέβουν την ψυχική μας δύναμη.
Η πρώτη κατηγορία είναι οι ανθιυγεινές πεποιθήσεις για τον εαυτό μας.
Τείνουμε να λυπόμαστε τον εαυτό μας.
Και ενώ είναι εντάξει να είμαστε λυπημένοι όταν κάτι κακό συμβεί,
η αυτο-λύπηση πηγαίνει πέρα από αυτό.
Είναι όταν ξεκινάτε να μεγαλοποιείτε την ατυχία σας.
Όταν κάνετε σκέψεις όπως,
«Γιατί όλα αυτά τα πράγματα πάντα συμβαίνουν σε εμένα;»
«Δεν θα έπρεπε να έχω να το αντιμετωπίσω αυτό».
Αυτός ο τρόπος σκέψης σας κρατάει κολλημένους,
σας κρατάει εστιασμένους στο πρόβλημα,
σας κρατάει μακριά από την εύρεση λύσης.
Και ακόμη και όταν δεν μπορείτε να δημιουργήσετε μια λύση,
μπορείτε να λάβετε μέτρα για να κάνετε τη ζωή σας
ή τη ζωή κάποιου άλλου καλύτερη.
Αλλά δεν μπορείτε να το κάνετε αυτό
όταν είστε απασχολημένοι να ταΐζετε τη δική σας λύπηση.
Ο δεύτερος τύπος καταστροφικής πεποίθησης που μας κρατά πίσω
είναι οι ανθιυγεινές πεποιθήσεις για τους άλλους.
Σκεφτόμαστε ότι οι άλλοι άνθρωποι μπορούν να μας ελέγξουν,
και εμείς απαρνούμαστε τη δύναμή μας.
Αλλά ως ενήλικες που ζούμε σε μια ελεύθερη χώρα,
υπάρχουν πολύ λίγα πράγματα που πρέπει να κάνετε.
Έτσι όταν λέτε, «Έχω να δουλέψω μέχρι αργά»,
εσείς απαρνείστε τη δύναμη σας.
Ναι, μπορεί να υπάρχουν συνέπειες αν δεν δουλέψετε μέχρι αργά,
αλλά παραμένει μια επιλογή.
Ή όταν λέτε, «Η πεθερά μου με τρελαίνει».
εσείς απαρνείστε τη δύναμή σας.
Μπορεί αυτή να μην είναι το πιο ευγενικό άτομο στη γη,
αλλά είναι δική σας υπόθεση το πώς θα αντιδράσετε σε αυτή,
επειδή εσείς έχετε τον έλεγχο.
Ο τρίτος τύπος ανθιυγεινούς πεποίθησης που μας κρατά πίσω,
είναι οι ανθυγιεινές πεποιθήσεις για τον κόσμο.
Έχουμε την τάση να πιστεύουμε ότι ο κόσμος μας χρωστάει κάτι.
Πιστεύουμε ότι, «Εάν δουλέψω σκληρά,
τότε μου αξίζει η επιτυχία».
Αλλά το να αναμένουμε την επιτυχία να πέσει στην αγκαλιά σας
σαν ένα είδος κοσμικής επιβράβευσης,
θα οδηγήσει μόνο σε απογοήτευση.
Αλλά ξέρω ότι είναι δύσκολο να παρατήσουμε τις κακές ψυχικές συνήθειές μας.
Είναι δύσκολο να απαλλαγούμε από αυτές τις ανθυγιεινές πεποιθήσεις
που έχουμε κουβαλήσει για τόσο πολύ καιρό.
Αλλά δεν μπορείτε να αντέξετε να μην τις εγκαταλείψετε.
Επειδή αργά ή γρήγορα, θα φτάσετε σε ένα σημείο στη ζωή σας
όπου θα χρειαστείτε όλη την ψυχική δύναμη που μπορείτε να συγκεντρώσετε.
Όταν ήμουν 23 χρονών,
νόμιζα ότι είχα λύσει τα πάντα.
Αποφοίτησα από τη μεταπτυχιακή σχολή.
Απέκτησα την πρώτη μου μεγάλη δουλειά ως θεραπεύτρια.
Παντρεύτηκα.
Αγόρασα ακόμη και σπίτι.
Και σκέφτηκα, «Αυτό θα να είναι υπέροχο!»
«Έχω αυτό το απίστευτο άλμα προς την επιτυχία».
Τι μπορεί να πάει λάθος;
Όλα αυτά άλλαξαν για εμένα μέσα σε μια μέρα
όταν έλαβα ένα τηλεφώνημα από την αδερφή μου.
Εκείνη είπε ότι η μητέρα μας βρέθηκε αναίσθητη
και μεταφέρθηκε στο νοσοκομείο.
Ο σύζυγος μου Λίνκολν και εγώ τρέξαμε στο αυτοκίνητο και σπεύσαμε στο νοσοκομείο.
Δεν μπορούσαμε να φανταστούμε τι μπορεί να πήγε λάθος.
Η μητέρα μου ήταν μόνο 51 ετών.
Δεν είχε ιστορικό οποιουδήποτε ιατρικού προβλήματος.
Όταν φτάσαμε στο νοσοκομείο,
οι γιατροί εξήγησαν ότι είχε ένα ανεύρυσμα στον εγκέφαλο.
Και μέσα σε 24 ώρες, η μητέρα μου,
που συνήθιζε να ξυπνά το πρωί λέγοντας,
«Είναι μια υπέροχη μέρα να είναι κανείς ζωντανός»,
πέθανε.
Αυτή η είδηση ήταν καταστροφική για εμένα.
Η μητέρα μου και εγώ ήμασταν πολύ κοντά.
Ως θεραπεύτρια, ήξερα σε ένα πνευματικό επίπεδο πώς να ξεπεράσω το πένθος.
Αλλά το να το γνωρίζεις και το να το κάνεις
μπορεί να είναι δύο πολύ διαφορετικά πράγματα.
Χρειάστηκε πολύς χρόνος πριν αισθανθώ ότι θεραπεύτηκα πραγματικά.
Και έπειτα στην τριετή επέτειο του θανάτου της μητέρας μου,
μερικοί φίλοι κάλεσαν,
και προσκάλεσαν τον Λίνκολν και έμενα σε έναν αγώνα μπάσκετ.
Συμπτωματικά, αυτός γινόταν
στο ίδιο αμφιθεάτρο που είχα δει τελευταία φορά την μητέρα μου,
τη νύχτα πριν πεθάνει.
Δεν είχα ξαναπάει εκεί από τότε.
Δεν ήμουν καν σίγουρη ότι ήθελα να ξαναπάω εκεί.
Αλλά ο Λίνκολν κι εγώ συζητήσαμε σχετικά με αυτό, και τελικά είπαμε,
«Μπορεί αυτός να είναι ένας καλός τρόπος να τιμήσουμε τη μνήμη της».
Έτσι πήγαμε στον αγώνα.
Και για την ακρίβεια περάσαμε ωραία με τους φίλους μας.
Εκείνη τη νύχτα στον δρόμο προς το σπίτι
συζητούσαμε για το πόσο υπέροχο ήταν
το να είμαστε τελικά σε θέση να πάμε πίσω σε αυτό το μέρος,
και θυμήθηκα τη μητέρα μου με χαμόγελο,
παρά τα συναισθήματα λύπης.
Αλλά λίγο μετά που επιστρέψαμε σπίτι εκείνη τη νύχτα, ο Λίνκολν είπε
ότι δεν αισθανόταν καλά.
Λίγα λεπτά αργότερα, κατέρρευσε.
Χρειάστηκε να καλέσω ασθενοφόρο.
Η οικογένειά του με συνάντησε στα Επείγοντα.
Περιμέναμε για αυτό που έμοιαζε να διαρκεί για πάντα
μέχρι που ήρθε έξω ο γιατρός.
Αλλά αντί να μας πάρει πίσω να δούμε τον Λίνκολν,
μας πήγε πίσω σε ένα ιδιωτικό δωμάτιο,
και μας έβαλε κάτω,
και μας εξήγησε ότι ο Λίνκολν,
που ήταν ο πιο περιπετειώδης άνθρωπος που είχα γνωρίσει ποτέ,
είχε φύγει.
Δεν το γνωρίζαμε εκείνη τη στιγμή, αλλά είχε πάθει καρδιακή προσβολή.
Ήταν μόνο 26 ετών.
Δεν είχε οποιοδήποτε ιστορικό με ιατρικά προβλήματα υγείας.
Έτσι τώρα βρέθηκα μια 26χρονη χήρα,
και δεν είχα τη μαμά μου.
Σκέφτηκα, «Πώς πρόκειται να το περάσω αυτό;»
Και το να το περιγράφω σαν μια οδυνηρή περίοδο στη ζωή μου
μοιάζει σαν συγκρατημένη περιγραφή.
Και ήταν κατά τη διάρκεια αυτής της περιόδου που αντιλήφθηκα
ότι όταν περνάς δύσκολες στιγμές,
οι καλές συνήθειες δεν είναι αρκετές.
Αρκούν μόνο μία ή δύο μικρές συνήθειες
να σε κρατήσουν πραγματικά πίσω.
Δούλεψα όσο πιο σκληρά μπορούσα,
όχι μόνο για να δημιουργήσω καλές συνήθειες στη ζωή μου,
αλλά για να απαλλαγώ από αυτές τις μικρές συνήθειες,
ανεξαρτήτως του πόσο μικρές μπορεί να φαίνονται.
Σε όλα αυτά,
είχα την ελπίδα ότι η ζωή θα μπορούσε κάποια μέρα να βελτιωθεί.
Και τελικά βελτιώθηκε.
Λίγα χρόνια μετά, γνώρισα τον Στιβ.
Και ερωτευτήκαμε.
Και ξαναπαντρεύτηκα.
Πουλήσαμε το σπίτι που ο Λίνκολν και εγώ ζήσαμε μέσα,
και αγοράσαμε ένα νέο σπίτι, σε μια καινούρια περιοχή,
και βρήκα καινούρια δουλειά.
Αλλά εξίσου γρήγορα όσο ανέπνευσα με αναστεναγμό ανακούφισης
για αυτό το νέο ξεκίνημα που είχα,
λάβαμε τα νέα ότι ο πατέρας του Στιβ είχε καρκίνο τελευταίου σταδίου.
Και ξεκίνησα να σκέφτομαι,
«Γιατί αυτά τα πράγματα πρέπει να συνεχίσουν να συμβαίνουν;»
«Γιατί πρέπει να συνεχίσω να χάνω όλα μου τα αγαπημένα πρόσωπα;»
«Αυτό δεν είναι δίκαιο».
Αλλά αν έμαθα κάτι,
ήταν ότι αυτός ο τρόπος σκέψης θα με κρατούσε πίσω.
Γνώριζα ότι θα χρειαζόμουν
όση ψυχική δύναμη θα μπορούσα να συγκεντρώσω,
για να περάσω μέσα από ακόμη μία απώλεια.
Έτσι κάθισα κάτω και έγραψα μια λίστα
με όσα πράγματα δεν κάνουν οι ψυχικά δυνατοί άνθρωποι.
Και διάβασα αυτήν τη λίστα.
Ήταν μια υπενθύμιση όλων αυτών των κακών συνηθειών
που είχα κάνει κάποια στιγμή, οι οποίες θα με κρατούσαν κολλημένη.
Και συνέχισα να διαβάζω τη λίστα ξανά και ξανά.
Και πραγματικά το χρειαζόμουν.
Λόγω του ότι μέσα σε μερικές βδομάδες γραψίματος,
ο πατέρας του Στιβ πέθανε.
Το ταξίδι αυτό μου έδειξε ότι το μυστικό για να είσαι ψυχικά δυνατός,
ήταν ότι έπρεπε να αφήσεις τις κακές ψυχικές συνήθειές σου.
Η ψυχική δύναμη μοιάζει πολύ με τη φυσική δύναμη.
Εάν θέλεις να είσαι φυσικά δυνατός,
θα χρειαστεί να πας στο γυμναστήριο και να σηκώσεις βάρη.
Αλλά αν πραγματικά ήθελες να δεις αποτελέσματα,
θα έπρεπε επίσης να παρατήσεις την κατανάλωση πρόχειρου φαγητού.
Η ψυχική δύναμη είναι το ίδιο.
Εάν θέλεις να είσαι ψυχικά δυνατός,
χρειάζεσαι καλές συνήθειες όπως να εξασκήσεις την ευγνωμοσύνη.
Αλλά χρειάζεται επίσης να παρατήσεις τις κακές συνήθειες,
όπως το να αισθάνεσαι δυσφορία με την επιτυχία κάποιου άλλου.
Ανεξαρτήτως του πόσο συχνά συμβαίνει αυτό
θα σας κρατήσει πίσω.
Λοιπόν, πώς εκπαιδεύετε το μυαλό σας να σκέφτεται διαφορετικά;
Πώς αφήνετε αυτές τις κακές ψυχικές συνήθειες
που έχετε μεταφέρει μαζί σου;
Ξεκινάει με την αντιμετώπιση όλων αυτών των ανθυγιεινών πεποιθήσεων
για τις οποίες μίλησα,
με πιο υγιείς.
Για παράδειγμα, οι ανθυγιεινές πεποιθήσεις σχετικά με τον εαυτό μας
έρχονται κυρίως επειδή αισθανόμαστε άβολα με τα συναισθήματα μας.
Το να αισθάνεσαι λυπημένος, ή πληγωμένος, ή θυμωμένος, ή φοβισμένος,
αυτά τα πράγματα είναι όλα άβολα.
Έτσι σε μεγάλο βαθμό αποφεύγουμε αυτήν τη δυσφορία
Προσπαθούμε να διαφύγουμε από αυτά
κάνοντας πράγματα όπως πάρτι.
Και αν και αυτό είναι μια προσωρινή απόσπαση της προσοχής,
απλώς παρατείνει τον πόνο.
Ο μόνος τρόπος για να περάσετε αυτά τα άβολα συναισθήματα,
ο μόνος τρόπος να τα αντιμετωπίσετε, είναι να περάσετε μέσα από αυτά.
Να αφήσετε τον εαυτό σας να αισθανθεί λύπη, και μετά να προχωρήσετε.
Να αποκτήσετε εμπιστοσύνη στην ικανότητα σας
να αντιμετωπίσετε αυτή τη δυσφορία.
Οι ανθυγιεινές πεποιθήσεις σχετικά με τους άλλους έρχονται
επειδή συγκρίνουμε τους εαυτούς μας με άλλους ανθρώπους.
Πιστεύουμε ότι είτε είναι πάνω από έμας είτε είναι κάτω από εμάς.
Ή πιστεύουμε ότι μπορούν να ελέγξουν το πώς αισθανόμαστε.
Ή ότι μπορούμε να ελέγξουμε το πώς συμπεριφέρονται.
Ή τους κατηγορούμε ότι μας κρατούν πίσω.
Αλλά είναι οι δικές μας επιλογές που το κάνουν αυτό.
Πρέπει να αποδεχτείτε ότι είστε το δικό σας άτομο,
και ότι οι άλλοι είναι ξεχωριστά από εσάς.
Το μοναδικό άτομο με το οποίο θα έπρεπε να συγκρίνεστε,
είναι το άτομο που ήσασταν εχθές.
Και οι ανθυγιεινές πεποιθήσεις σχετικά με τον κόσμο έρχονται
επειδή κατά βάθος επιθυμούμε ο κόσμος να είναι δίκαιος.
Θέλουμε να σκεφτόμαστε αν εμείς κάνουμε άρκετες καλές πράξεις,
αρκετά καλά πράγματα θα συμβούν σε εμάς.
Ή αν περάσουμε αρκετά δύσκολες στιγμές,
θα λάβουμε κάποια μορφή ανταμοιβής.
Αλλά τελικά πρέπει να αποδεχτείτε ότι η ζωή δεν είναι δίκαια.
Και αυτό μπορεί να είναι απελευθερωτικό.
Ναι, αυτό σημαίνει ότι δεν είναι απαραίτητο να ανταμειφθείτε
για την καλοσύνη σας,
αλλά σημαίνει επίσης ότι ανεξαρτήτως του πόσο πολύ έχετε υποφέρει,
δεν είστε καταδικασμένοι να συνεχίσετε να υποφέρετε.
Ο κόσμος δεν λειτουργεί με αυτόν τον τρόπο.
Ο κόσμος σας είναι αυτά που κάνετε.
Αλλά φυσικά πριν μπορέσετε να αλλάξετε τον κόσμο,
πρέπει να πιστέψετε ότι μπορείτε να τον αλλάξετε.
Κάποτε δούλευα με έναν άντρα που ήταν διαβητικός για χρόνια.
Ο γιατρός του τον παρέπεμψε για θεραπεία
επειδή είχε μερικές κακές ψυχικές συνήθειες
που άρχισαν να επηρεάζουν τη φυσική του υγεία.
Η μητέρα του πέθανε από επιπλοκές του διαβήτη σε νεαρή ηλικία,
έτσι, πίστευε ότι ήταν καταδικασμένος,
και είχε σταματήσει τη διαχείριση του επίπεδου σακχάρου στο αίμα.
Στην πραγματικότητα, τα επίπεδα του σακχάρου στο αίμα
ήταν τόσο υψηλά τελευταία,
που ξεκίνησαν να επηρεάζουν την όρασή του.
Και του αφαιρέθηκε η άδεια οδήγησης.
Και ο κόσμος του συρρικνωνόταν.
Όταν ήρθε μέσα στο γραφείο μου, ήταν ξεκάθαρο,
ήξερε όλα όσα θα μπορούσε να κάνει για να διαχειριστεί
το σάκχαρο του στο αίμα.
Απλώς δεν νόμιζε ότι άξιζε η προσπάθεια.
Αλλά τελικά, αυτός συμφώνησε να κάνει μία μικρή αλλαγή.
Είπε, «Θα εγκαταλείψω τη συνήθεια να καταναλώνω δύο λίτρα Pepsi την ημέρα,
και θα την αλλάξω με την κατανάλωση Pepsi διαίτης».
Και δεν μπορούσε να πιστέψει πόσο γρήγορα οι αριθμοί άρχισαν να βελτιώνονται.
Και ακόμη και αν έρχονταν κάθε εβδομάδα
για να μου υπενθυμίσει πόσο απαίσια γεύση είχε η Pepsi διαίτης,
κόλλησε με αυτή.
Και μόλις άρχισε να βλέπει λίγη βελτίωση,
είπε, «Λοιπόν, μπορώ να κοιτάξω μερικές από τις άλλες μου συνήθειες».
Είπε, «Μπορώ να ανταλλάξω το βραδινό μπολ με παγωτό
με ένα σνακ με λιγότερη ζάχαρη».
Και μετά μια μέρα βρισκόταν σε ένα κατάστημα με μερικούς φίλους,
και βρήκε αυτό το παλιό ποδήλατο γυμναστικής.
Το αγόρασε για μερικά δολάρια,
και το έφερε στο σπίτι, και το στάθμευσε μπροστά από την τηλεόραση.
Και άρχισε να κάνει πετάλι.
καθώς παρακολουθούσε μερικά από τα αγαπημένα του σόου κάθε νύχτα.
Και όχι μόνο έχασε βάρος,
αλλά μια μέρα, παρατήρησε ότι μπορούσε να δει τηλεόραση
λίγο πιο καθαρά από πριν.
Και ξαφνικά συνειδητοποίησε,
ίσως η ζημιά που είχε υποστεί η όραση του δεν ήταν μόνιμη.
Έτσι έθεσε έναν νέο στόχο στον εαυτό του --
να αποκτήσει την άδεια οδήγησής του πίσω.
Και από εκείνη την μέρα, είχε πάρει φωτιά.
Μέχρι το τέλος των συναντήσεών μας, ερχόταν κάθε εβδομάδα
λέγοντας, «Εντάξει, τι πρόκειται να κάνουμε αυτή την εβδομάδα;»
Επειδή τελικά πίστεψε ότι θα μπορούσε να αλλάξει τον κόσμο του.
Και ότι είχε την ψυχική δύναμη να το κάνει.
Και ότι θα μπορούσε να αφήσει τις κακές ψυχικές συνήθειές του.
Και όλα ξεκίνησαν από ένα μικρό βήμα.
Έτσι σας προσκαλώ να σκεφτείτε
ποιες κακές συνήθειες σας κρατούν πίσω;
Ποιες ανθυγιεινές πεποιθήσεις
σας κρατούν από το να είστε τόσο ψυχικά δυνατοί όσο θα θέλατε να είστε;
Και ποιο είναι το ένα μικρό βήμα που μπορείτε να κάνετε σήμερα;
Εδώ και τώρα.
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Tengo un amiga en Facebook cuya vida parece perfecta.
Ella vive en una casa preciosa.
Y tiene una carrera profesional gratificante.
Y ella y su familia van
juntos a essas aventuras emocionantes los fines de semana.
Y juro que deben llevar
un fotógrafo profesional con ellos,
(Risas)
porque no importa a dónde vayan o qué hagan,
la familia entera se ve simplemente hermosa.
Y ella siempre publica lo privilegiada que se siente,
y lo agradecida que está por la vida que tiene.
Y me da la impresión de que ella no dice esas cosas
sólo por escribirlo en Facebook, sino que realmente lo dice en serio.
¿Cuántos de Uds. tienen un amigo de ese estilo?
¿Y a cuántos de Uds.
no les gusta esa persona algunas veces?
(Risas)
A todos nos pasa, ¿cierto?
Es difícil que no nos pase.
Pero esa manera de pensar nos cuesta algo.
Y de eso es de lo que quiero hablarles hoy:
de lo que nos cuestan nuestros malos hábitos.
Tal vez han revisado las noticias de Facebook
y piensan, "¿y qué si tuerzo los ojos?
Son sólo 5 segundos de mi tiempo.
¿Cómo me podría afectar?"
Investigadores han comprobado
que envidiar a tus amigos en Facebook,
en realidad conduce a la depresión.
Es sólo una de las trampas que nos ponen nuestras mentes.
¿Alguna vez te has quejado de tu jefe?
o has visto las vidas de tus amigos y has pensado,
"¿Por qué ellos tienen toda la suerte?"
Tampoco pueden evitar pensar así ¿cierto?
Esa manera de pensar se ve pequeña en el momento.
Y hasta podría parecer que uno se siente mejor en ese momento.
Pero ese modo de pensar consume la fuerza mental.
Hay 3 tipos de creencias destructivas
que nos vuelven menos efectivos,
y nos quitan nuestra fuerza mental.
El primer tipo son las creencias dañinas sobre nosotros mismos.
Tendemos a sentir lástima de nosotros.
Y mientras está bien entristecerse cuando algo malo sucede,
la autocompasión va más allá.
Es cuando empiezas a aumentar tu desdicha.
Cuando piensas en cosas como,
"¿Por qué siempre me pasan estas cosas?"
"Yo no debería tener que lidiar con esto."
Esa forma de pensar nos bloquea,
nos centra en el problema,
y nos impide encontrar una solución.
E incluso cuando no se puede encontrar una solución,
se pueden tomar medidas para mejorar la propia vida o la de alguien.
Pero no puedes hacerlo
mientras uno está ocupado celebrando su propia fiesta de compasión.
El segundo tipo de creencias destructivas que nos impiden avanzar
son las creencias dañinas sobre los demás.
Pensamos que los demás pueden controlarnos
y les regalamos el poder.
Pero como adultos que vivimos en un país libre,
hay muy pocas cosas en la vida que hay que hacer.
Así que cuando uno dices, "Tengo que trabajar hasta tarde,"
uno entrega su propio poder.
Sí, quizá habrá consecuencias si uno no trabajas hasta tarde,
pero aún eso es una elección .
O cuando uno dices, "mi suegra me vuelve loco",
uno regala su poder.
Quizás ella no es la persona más amable del mundo,
pero depende de uno mismo cómo responder,
porque Ud. manda.
El tercer tipo de creencias dañinas que nos impiden avanzar,
son las creencias malsanas sobre el mundo.
Solemos pensar que el mundo está en deuda con nosotros.
Pensamos, "si pongo empeño trabajando duro,
entonces merezco tener éxito."
Pero esperar a que el éxito caiga en el regazo
como una especie de recompensa cósmica,
sólo llevará a la decepción.
Sé que es duro dejar atrás nuestros malos hábitos mentales.
Es duro deshacerse de esas creencias nocivas
que llevamos encima por tanto tiempo.
Pero no nos podemos dar el lujo de no renunciar a ellas.
Porque tarde o temprano, vas a alcanzar un momento en tu vida
en el que vas a necesitar toda la fuerza mental que puedas reunir.
Cuando tenía 23 años,
pensé que tenía toda la vida resuelta.
Me gradué de posgrado,
di con mi primer gran trabajo como terapeuta,
me casé,
e incluso compré una casa.
Y pensé, "¡Esto va a ser genial!
"conseguí un increíble empujón hacia el éxito,
¿qué podría salir mal?"
Todo eso cambió un día
cuando recibí una llamada de mi hermana.
Ella me dijo que habían encontrado a mi madre inconsciente
y que la habían llevado al hospital.
Mi esposo Lincoln y yo corrimos hacia el auto y para ir al hospital.
No podíamos imaginarnos qué había pasado.
Mi madre sólo tenía 51 años.
Ella no tenía ningún historial alguno de problemas de salud.
Cuando llegamos al hospital,
los médicos nos explicaron que ella tenía un aneurisma cerebral.
Y en 24 horas, mi madre,
que se levantaba en la mañana diciendo, "es un hermoso día para estar vivo",
se murió.
La noticia fue devastadora para mí.
Mi madre y yo habíamos estábamos muy cercanas.
Como terapeuta sabía a nivel intelectual cómo hacerle frente al luto.
Pero saberlo y ponerlo en práctica pueden ser dos cosas muy diferentes.
Me tomó mucho tiempo antes de sentir que realmente estaba sanando.
Y entonces, al tercer año del aniversario de la muerte de mi madre,
me llamaron unos amigos,
y nos invitaron a Lincoln y a mí a un partido de baloncesto.
Casualmente, el partido tenía lugar
en el mismo auditorio en el que había visto a mi madre la última vez
la noche anterior a su muerte.
No había estado allí desde entonces.
Ni siquiera estaba segura de querer volver.
Pero Lincoln y yo lo discutimos y finalmente dijimos,
"Tal vez esa sea una buena forma de honrar su memoria."
Así que fuimos al partido.
Y en realidad la pasamos bien con nuestros amigos.
De vuelta a casa esa noche,
hablamos sobre lo genial que era
poder por fin regresar a ese lugar
y recordar a mi madre con una sonrisa
en lugar de todos esos sentimientos de tristeza.
Pero poco después de llegar a casa esa noche, Lincoln me dijo que no se sentía bien.
Minutos después, se desmayó.
Tuve que llamar a una ambulancia.
Me reuní con su familia en la sala de emergencias.
Esperamos lo que nos pareció una eternidad,
hasta que al fin un médico salió.
Pero en lugar de llevarnos con Lincoln,
nos llevó a un cuarto privado,
nos hizo sentar,
y nos explicó que Lincoln,
que era la persona más aventurera que yo hubiera conocido,
se había ido.
No supimos a tiempo, pero le dio un ataque al corazón.
Tan sólo tenía 26 años.
No tenía historial de problemas cardíacos.
Así que me encontraba viuda a los 26 años
y sin mi mamá.
Yo pensé, "¿Cómo voy a sobrellevar esto?"
Y describir que fue un período doloroso en mi vida
sería subestimarlo.
Y fue en ese momento en el que me di cuenta
que cuando realmente se pasan por momentos difíciles,
los buenos hábitos no son suficientes.
Sólo se necesitan uno o dos pequeños hábitos
que realmente te impedirán avanzar.
Trabajé tanto como pude,
no sólo para crear buenos hábitos en mi vida,
sino para liberarme de esos pequeños hábitos,
sin importar qué pequeños puedan parecer.
En medio de todo,
mantuve la esperanza de que algún día la vida podría mejorar.
Y con el tiempo, así fue.
Unos cuantos años más adelante conocí a Steve.
Y nos enamoramos.
Y me volví a casar.
Vendimos la casa donde Lincoln y yo habíamos vivido,
y compramos una casa nueva, en un área nueva,
y conseguí un nuevo empleo.
Pero casi tan pronto como suspiré de alivio
por ese nuevo comienzo que tuve,
recibimos la noticia de que el papá de Steve tenía cáncer terminal.
Y empecé a pensar,
"¿Por qué esto tiene que seguir sucediéndome?"
"¿Por qué tengo que seguir perdiendo a todos mis seres amados?"
"No es justo".
Pero si había aprendido algo
era que esa manera de pensar me impediría seguir adelante.
Sabía que iba a necesitar
toda la fuerza mental que pudiera reuinir
para superar una pérdida más.
Así que me senté y escribí una lista
de todas las cosas que las personas mentalmente fuertes evitan hacer.
Y repasé esa lista.
Era un recordatorio de todos esos malos hábitos
que en alguna u otro ocasión me mantuvieron truncada.
Y seguí repasando la lista una y otra vez.
Y realmente lo necesitaba.
Porque a pocas semanas de escribirla,
El papá de Steve murió.
Mi viaje me había enseñado que el secreto para ser fuerte mentalmente,
era tener que deshacerte de malos hábitos mentales.
La fortaleza mental es muy parecida a la fortaleza física:
Si quisieras ser físicamente fuerte,
hay que ir al gimnasio y levantar pesas,
Pero si realmente se quieren ver resultados,
hay que dejar de comer comida chatarra.
Con la fuerza mental pasa igual.
Si se quiere ser fuerte mentalmente,
necesitas buenos hábitos como practicar la gratitud.
Pero también debes renunciar a los malos hábitos,
como la envidia al éxito de los demás.
Sin importar qué tan frecuentemente suceda,
te impedirá avanzar.
Así que, ¿cómo se entrena el cerebro para que piense diferente?
¿Cómo renunciar a esos malos hábitos
que has venido llevando contigo?
Se empieza al contrarrestar esas creencias malsanas de las que les hablaba,
con unas más saludables.
Por ejemplo, las creencias malsanas sobre nosotros mismos
resultan comúnmente porque estamos incómodos con nuestros sentimientos.
Sentirse triste, herido, enojado o asustado,
todas esas cosas son incómodas.
Por eso hacemos grandes esfuerzos para evitar esa inconformidad.
Tratamos de escapar de ella,
haciendo cosas como tener una fiesta de compasión.
Y aunque es una distracción temporal,
sólo prolonga el dolor.
La única manera de superar emociones incómodas,
la única manera de lidiar con ellas, es recorriéndolas.
Permitirse sentirse triste y luego avanzar.
para ganar confianza en la propia capacidad
de lidiar con esa incomodidad.
Las creencias malsanas sobre los demás aparecen
porque nos comparamos con otras personas.
Creemos que ellos están por encima o por debajo de nosotros.
O pensamos que ellos pueden controlar cómo nos sentimos,
o que nosotros podemos controlar cómo se comportan,
o los culpamos por frenarnos.
Pero la realidad es que son nuestras propias decisiones las que lo hacen.
Tienes que aceptar que tú eres tú
y los demás son gente aparte de ti.
La única persona con la que deberías compararte
es a la persona que fuiste ayer.
Y las creencias poco saludables sobre el mundo aparecen
porque muy en el fondo queremos que el mundo sea justo.
Queremos pensar que si realizamos suficientes buenas acciones,
nos pasarán suficientes cosas buenas a nosotros.
O si podemos aguantar suficientes momentos malos,
obtendremos algún tipo de recompensa.
Pero finalmente tienes que aceptar que la vida no es justa.
Y eso puede ser liberador.
Sí, significa que no necesariamente serás recompensado por tu bondad,
pero también significa que no importa cuánto hayas sufrido,
no estás condenado a seguir sufriendo.
El mundo no funciona de esa forma.
Tu mundo es lo que lo construyas.
Pero por supuesto, antes de que puedas cambiar tu mundo
tienes que creer que puedes hacerlo.
Una vez trabajé con un hombre que había sido diabético por años.
Su médico lo remitió a psicoterapia
porque tenía algunos malos hábitos mentales
que estaban empezando a afectar su salud física.
Su madre había muerto de complicaciones de diabetes a temprana edad,
así que él creía que estaba condenado,
y había dejado de tratar de controlar el azúcar en su sangre por completo.
De hecho, el azúcar en su sangre había estado tan alta últimamente,
que había empezado a afectar su visión.
Y le habían quitado su licencia para conducir.
Y su mundo se estaba encogiendo.
Cuando llegó a mi consulta, era obvio;
él sabía todo lo que debía hacer para controlar el azúcar en su sangre,
pero simplemente no creía que valiera la pena el esfuerzo.
Pero con el tiempo accedió a hacer un pequeño cambio.
Dijo: "Renunciaré a mi hábito de los 2 litros al día de Pepsi,
y lo cambiaré por Pepsi de dieta."
Y no podía creer lo pronto que sus números comenzaron a mejorar.
E incluso cuando venía cada semana
a recordarme lo horrible que sabía la Pepsi de dieta,
se lo aguantó.
Y una vez empezó a ver un poco de mejoría,
dijo: "Bueno, tal vez podría ver algunos de mis otros hábitos."
Dijo: "Podría cambiar mi taza nocturna de helado
por un snack con menos azúcar."
Y entonces un día él estaba en un almacén de segunda mano con unos amigos,
y se encontró una bicicleta vieja y golpeada.
Y la compró por unos cuantos dólares,
y se la llevó a la casa y la acomodó al frente de su televisión.
Y empezó a pedalear
mientras veía algunos de sus programas favoritos cada noche.
Y no sólo perdió peso,
sino que un día se dio cuenta que podía ver la televisión
un poquito más nítida que antes.
Y de repente se le ocurrió,
que quizás el daño en su visión no era permantente.
Así que se propuso una nueva meta:
recuperar su licencia de conducción.
Y de ese día en adelante estuvo increíble.
Al final de nuestro tiempo juntos, venía cada semana
diciendo: "bien, ¿qué vamos a hacer esta semana?
Porque finalmente creía que podía cambiar su mundo.
Y que tenía la fortaleza mental para cambiarlo.
Y que podía renunciar a sus hábitos mentales malos.
Y todo comenzó con un simple paso pequeño.
Así que los invito a considerar
¿Qué hábitos mentales malos les están frenando?
¿Qué creencias nocivas
les separan de tener la fuerza mental que podrían tener?
¿Y cuál es ese pequeño paso que podrías tomar hoy?
Aquí y ahora.
Gracias.
(Aplausos)
J'ai une amie sur Facebook dont la vie semble parfaite.
Elle vit dans une superbe maison.
Et elle a une carrière vraiment épanouissante.
Et avec sa famille,
ils vivent de superbes aventures le week-end.
Et je jurerais qu'ils partent
avec un photographe professionnel,
(Rires)
car où qu'ils aillent et quoi qu'ils fassent,
toute la famille est magnifique.
Et elle publie sans cesse des statuts sur la chance qu'elle a,
et combien elle est reconnaissante d'avoir une telle vie.
J'ai le sentiment qu'elle ne dit pas ça
juste pour Facebook, mais qu'elle le pense vraiment.
Combien parmi vous avez un ami comme elle ?
Et à combien parmi vous
il arrive de ne pas l'aimer parfois ?
(Rires)
On le fait tous, n'est-ce pas ?
C'est difficile de résister.
Mais cette manière de penser nous coûte quelque chose.
Et c'est ce dont j'aimerais parler aujourd'hui...
De ce que nous coûtent nos mauvaises habitudes.
Vous avez peut-être parcouru votre mur Facebook
en pensant : « Je peux bien lever les yeux au ciel. »
Ça ne me prend que cinq secondes.
En quoi ça me nuirait ?
Eh bien, d'après les chercheurs,
envier vos amis sur Facebook
mène à la dépression.
C'est l'un des pièges que nous tend notre esprit.
Vous êtes-vous déjà plaint de votre patron
ou considéré la vie de vos amis en pensant :
« Pourquoi, eux, ont-ils de la chance ? »
C'est plus fort que vous, n'est-ce pas ?
Cette manière de penser semble anodine sur le moment.
Et elle peut même vous faire du bien sur le coup.
Cependant, ce raisonnement dévore votre force mentale.
Il y a trois types de croyances destructrices
nous rendant moins efficaces,
et nous privant de notre force mentale.
La première, ce sont les croyances malsaines sur nous-mêmes.
On a tendance à nous apitoyer sur nous-mêmes.
S'il est normal d'être triste quand un malheur arrive,
s'apitoyer sur soi va plus loin.
C'est exagérer son malheur.
Comme lorsqu'on se dit :
« Pourquoi ça n'arrive qu'à moi ? »
« Je ne devrais pas avoir à affronter ça. »
Penser ainsi vous piège,
canalise vos pensées sur le problème,
et vous empêche de trouver une solution.
Et même si en trouver une est impossible,
on peut toujours prendre des mesures pour améliorer sa vie ou celle d'un autre.
Mais c'est impossible
du moment qu'on est occupé par la célébration de son propre malheur.
Le deuxième genre de croyance destructrice qui nous empêche d'avancer
sont les croyances malsaines à propos des autres.
On croit que l'autre peut nous contrôler,
nous prendre notre force.
Mais nous sommes adultes dans un pays libre,
il y très peu de choses qui nous sont imposées dans la vie.
Quand vous dites : « Je dois travailler tard, »
vous renoncez à votre force.
Il peut y avoir des conséquences si vous ne le faites pas,
mais ça reste un choix.
Ou quand vous dites : « Ma belle-mère me rend fou, »
vous renoncez à votre force.
Ce n'est peut-être pas la personne la plus adorable du monde,
mais vous pouvez réagir comme vous voulez,
car c'est vous qui décidez.
Le troisième type de croyance malsaine qui nous freine,
sont les croyances malsaines sur le monde.
On a tendance à croire que le monde nous est redevable.
On se dit : « Si je travaille suffisamment,
je mérite de réussir. »
Mais attendre que la réussite tombe du ciel
comme une récompense cosmique,
ne vous mènera qu'à la déception.
Mais c'est dur d'abandonner ses mauvaises habitudes de pensée,
dur de se débarrasser de ces croyances malsaines
qui sont en nous depuis si longtemps.
Cependant, vous ne pouvez pas vous permettre de continuer ainsi,
car un jour ou l'autre, vous arriverez à un moment de votre vie
où vous aurez besoin de toute la force mentale disponible.
Lorsque j'avais 23 ans,
je croyais ma vie toute tracée.
J'avais obtenu mon diplôme.
J'avais décroché mon premier poste important comme thérapeute.
Je me suis mariée.
J'ai même acheté une maison.
Et je me suis dit : « Ça va être génial ! »
« C'est un départ incroyable sur les chapeaux de roues. »
Qu'est-ce qui pourrait aller de travers ?
Pour moi, tout changea en un seul jour,
lorsque je reçus un appel de ma sœur.
Elle m'apprenait qu'on avait trouvé ma mère inconsciente
et qu'elle avait été conduite à l'hôpital.
Mon mari Lincoln et moi avons conduit à toute vitesse en direction de l'hôpital.
On ne comprenait pas quel était le problème.
Ma mère n'avait que 51 ans.
Elle n'avait aucun antécédent médical.
À notre arrivée à l'hôpital,
les médecins nous expliquèrent qu'elle avait eu un anévrisme cérébral.
En l'espace de 24 heures, ma mère,
qui se levait chaque matin en disant : « Quel beau jour pour être en vie, »
est décédée.
Cette nouvelle me dévasta.
Ma mère et moi étions très proches.
En tant que thérapeute, je savais comment traverser un deuil, intellectuellement.
Mais entre savoir et mettre en pratique, il peut y avoir une grande différence.
Il m'a fallu très longtemps avant de sentir que j'allais mieux.
Pour le troisième anniversaire de la mort de ma mère,
des amis m'ont appelée,
et invitée avec Lincoln à voir un match de basket.
Simple coïncidence, la rencontre avait lieu
dans la même salle où j'avais vu ma mère pour la dernière fois,
le soir avant sa mort.
Je n'y étais pas retournée depuis.
Je n'étais pas certaine de vouloir y retourner.
Mais nous en avons discuté avec Lincoln et conclu
que ça pourrait être une bonne manière de lui rendre hommage.
Nous avons donc assisté au match.
Et nous avons passé un très bon moment avec nos amis.
Sur la route du retour ce soir-là,
nous disions comme c'était bien
d'avoir pu y retourner en fin de compte,
et de s'être souvenu de ma mère avec le sourire
plutôt qu'avec tous ces sentiments de tristesse.
Mais peu après être rentrés ce soir-là, Lincoln a dit ne pas se sentir bien.
Quelques minutes après, il s'est évanoui.
J'ai dû appeler une ambulance.
Sa famille m'a rejointe en salle des urgences.
On a attendu ce qui semblait être une éternité,
jusqu'à ce qu'un médecin arrive.
Mais au lieu de nous conduire à Lincoln,
il nous a emmenés dans une pièce isolée,
et nous a fait asseoir,
puis nous a expliqué que Lincoln,
la personne la plus audacieuse que j'aie jamais connue,
nous avait quittés.
On ignorait alors qu'il avait eu une crise cardiaque.
Il n'avait que 26 ans.
Il n'avait eu aucun antécédent d'ennuis cardiaques.
Je me retrouvai veuve à 26 ans,
et je n'avais plus ma mère.
Je me suis dit : « Comment vais-je survivre à ça ? »
Décrire cette période de ma vie comme douloureuse
serait bien en dessous de la vérité.
C'est à cette époque que j'ai compris
que quand on vit des moments vraiment durs,
de bonnes habitudes ne suffisent pas.
Il suffit d'une ou deux petites habitudes
pour vraiment vous empêcher d'aller de l'avant.
J'ai travaillé aussi dur que possible,
pas juste à prendre de bonnes habitudes,
mais à me débarrasser de ces petites habitudes,
aussi petites soient-elles.
À travers tout cela,
je m'accrochais à l'espoir qu'un jour la vie serait meilleure.
Et elle finit par l'être.
Quelques années après, j'ai rencontré Steve.
Et nous sommes tombés amoureux.
Et je me suis remariée.
Nous avons vendu la maison que j'avais avec Lincoln,
et en avons acheté une nouvelle, dans une autre région,
et j'ai pris un nouveau travail.
Mais à peine poussai-je un soupir de soulagement
sur ce nouveau départ que je vivais,
nous avons appris que le père de Steve avait un cancer au stade terminal.
Je me suis dit :
« Pourquoi ces choses ne cessent pas d'arriver ? »
« Pourquoi je perds tous ceux à qui je tiens ? »
« C'est injuste. »
Mais si j'ai appris une chose,
c'est que cette manière de penser m'empêcherait d'avancer.
Je savais qu'il me faudrait
autant de force mentale que possible,
pour traverser une nouvelle perte.
Je me suis assise et j'ai rédigé une liste
de toutes les choses que les gens au mental fort ne font pas.
Et j'ai relu cette liste.
C'était un rappel de toutes ces mauvaises habitudes
que j'avais eues à un moment ou un autre, et qui me piégeaient.
Et j'ai relu cette liste encore et encore.
J'en avais vraiment besoin.
Car quelques semaines après l'avoir rédigée,
le père de Steve est décédé.
Mon parcours m'avait appris que le secret pour être fort mentalement,
consistait à abandonner ses mauvaises habitudes mentales,
La force mentale est très proche de la force physique.
Si on veut être fort physiquement,
il faut aller en salle et soulever des poids.
Mais si vous voulez vraiment voir des résultats,
il faudra aussi arrêter de manger des cochonneries.
La force mentale est pareille.
Si vous voulez être fort mentalement,
il faut de bonnes habitudes, comme s'entraîner à la gratitude,
tout en abandonnant les mauvaises,
comme être envieux de la réussite des autres.
Peu importe à quelle fréquence ça se produit,
ça vous empêche d'avancer.
Alors, comment entraîner son esprit à fonctionner différemment ?
Comment abandonner ces mauvaises habitudes mentales
qui vous accompagnaient ?
Il faut d'abord contrer
les croyances malsaines, grâce à de plus saines.
Par exemple, les croyances malsaines sur soi-même
proviennent surtout du fait que nos sentiments nous dérangent.
Se sentir triste, blessé, en colère ou effrayé,
tout cela nous dérange.
Nous nous efforçons d'éviter cette gêne.
Nous tentons d'y échapper,
par exemple, en nous complaisant dans notre malheur.
Et bien que ça soit une distraction temporaire,
ça prolonge en fait la souffrance.
La seule façon de gérer des sentiments gênants,
de les affronter, c'est de les dépasser.
S'autoriser à être triste, puis aller de l'avant.
Prendre confiance dans sa capacité
à gérer cet inconfort.
Les croyances malsaines sur autrui surviennent
car on se compare aux autres.
On se dit qu'ils nous sont soit supérieurs soit inférieurs.
Ou qu'ils peuvent contrôler nos sentiments.
Ou que nous pouvons contrôler leur comportement.
Ou encore, on leur reproche de nous empêcher d'avancer.
Mais, en réalité, ce sont nos choix qui agissent.
Il faut accepter qu'on est soi-même,
et que les autres sont distincts de nous.
Le seul être auquel on devrait se comparer,
est la personne qu'on était hier.
Et les croyances malsaines sur le monde viennent
du fait, qu'au fond, nous voulons un monde juste.
On veut croire qu'on faisant assez de bonnes actions,
suffisamment de bonnes choses vont nous arriver.
Ou que si on traverse assez de moments difficiles,
on sera en quelque sorte récompensé.
Mais il faut finir par accepter que la vie soit injuste.
C'est potentiellement libérateur.
Oui, votre bonté ne sera pas récompensée,
mais aussi, peu importe combien vous avez souffert,
vous n'êtes pas condamné à continuer de souffrir.
Le monde ne fonctionne pas ainsi.
Votre monde est ce que vous en faites.
Mais, bien sûr, avant de changer son monde,
il faut croire qu'on peut le faire.
J'ai travaillé avec un homme diabétique depuis des années.
Son médecin l'avait envoyé en thérapie
car il avait de mauvaises habitudes mentales
qui commençaient à affecter sa santé physique.
Sa mère était décédée jeune de complications dues au diabète,
ainsi, il se croyait condamné,
et il avait cessé de tenter de gérer sa glycémie.
Cette dernière avait même tellement augmenté dernièrement,
que ça commençait à impacter sa vision.
On lui avait retiré le permis.
Et son monde s'effondrait.
Lorsqu'il est venu dans mon bureau, il était clair
qu'il savait quoi faire pour gérer sa glycémie,
mais il ne pensait pas que ça en valait la peine.
Cependant, il finit par accepter de faire un petit changement.
Il dit : « Je peux cesser de boire mes 2 litres de Pepsi quotidiens,
et les remplacer par du Pepsi Light. »
Il fut surpris de la rapidité de l'amélioration.
Et même s'il me répéta chaque semaine
combien son Pepsi était mauvais,
il s'y tint.
Une fois qu'il eut constaté une petite amélioration,
il dit : « Je pourrais réfléchir à mes autres habitudes. »
« Je pourrais remplacer mon bol de glace nocturne
par un en-cas moins sucré. »
Puis un jour, dans un dépôt-vente avec des amis,
il trouva un vieux vélo d'entraînement cabossé.
Il l'acheta pas cher
et le rapporta chez lui, en l'installant devant sa télévision.
Puis, il se mit à pédaler
en regardant son émission, chaque soir.
Et non seulement il perdit du poids,
mais un jour, il remarqua qu'il pouvait voir la télévision
un peu plus clairement qu'auparavant.
Et soudain, il réalisa
que la baisse de sa vision n'était peut-être pas permanente.
Il se fixa un nouvel objectif :
récupérer son permis de conduire.
Et à partir de ce jour-là, il était surexcité.
Jusqu'à la fin de notre thérapie, il vint chaque semaine
en disant : « Que ferons-nous cette semaine ? »
Car il avait fini par croire qu'il pouvait changer son monde,
et qu'il avait la force mentale pour ce faire,
et pouvait cesser ses mauvaises habitudes mentales.
Il avait suffi d'un seul petit pas.
Je vous propose donc de vous interroger :
quelles mauvaises habitudes de pensée vous retiennent ?
Quelles croyances malsaines
vous empêchent d'être aussi fort mentalement que vous pourriez être ?
Et quel est ce petit pas que vous pourriez faire aujourd'hui,
ici et maintenant ?
Merci.
(Applaudissements)
יש לי חברה בפייסבוק, שחייה נראים מושלמים.
היא גרה בבית משגע,
ויש לה קריירה ממש מתגמלת.
והיא יוצאת עם המשפחה שלה
לכל מיני חוויות מלהיבות בסופי שבוע.
ואני נשבעת שחייב להיות להם
צלם מקצועי שבא איתם,
(צחוק)
כי לא משנה לאן הם הולכים או מה הם עושים,
המשפחה כולה פשוט נראית יפהפה.
והיא תמיד מפרסמת פוסטים על כמה שהיא מבורכת,
וכמה היא אסירת תודה על החיים שיש לה.
ויש לי הרגשה שהיא לא אומרת את כל זה
רק בשביל הפייסבוק, אלא היא באמת מתכוונת לזה.
לכמה מכם יש חבר בסגנון?
וכמה מכם
לא ממש מחבבים את האדם הזה לפעמים?
(צחוק)
כולנו עושים את זה, נכון?
קשה שלא לעשות.
אבל לצורת המחשבה הזו יש מחיר מסוים.
וזה הנושא עליו אני רוצה לשוחח איתכם היום --
מהו מחיר ההרגלים הרעים שלנו.
אולי יצא לכם לגלול את עדכוני הפייסבוק שלכם
ולחשוב: "אז מה אם גלגלתי את העיניים?
אלה רק חמש שניות מהזמן שלי.
איך זה יכול להזיק לי?"
ובכן, חוקרים גילו
שקנאה בחברים שלכם בפייסבוק,
למעשה מובילה לדיכאון.
זו רק אחת המלכודות שהמוח שלנו מציב לנו.
האם אי פעם התלוננתם על המנהל שלכם?
או שהסתכלתם על חיי החברים שלכם וחשבתם,
"למה הם זוכים בכל המזל?"
אי אפשר להמנע מלחשוב כך, נכון?
אופן החשיבה הזה נדמה פעוט באותו רגע.
למעשה הוא עשוי אפילו לגרום לכם להרגיש טוב יותר באותו הרגע.
אבל אופן החשיבה הזה מכלה את החוסן הנפשי שלכם.
קיימים שלושה סוגים של אמונות הרסניות
שמפחיתות את היעילות שלנו,
וגוזלות את החוסן הנפשי שלנו.
הראשון הוא אמונות מזיקות בנוגע לעצמנו.
אנו נוטים לרחם על עצמנו.
בעוד זה בסדר להיות עצובים כשקורה משהו רע,
רחמים עצמיים הם מעבר לכך.
זה כשאתם מתחילים להעצים את חוסר המזל שלכם.
כשאתם חושבים דברים כמו:
"למה הדברים האלה תמיד קורים לי?"
"אני לא אמורה להתמודד עם זה."
זו צורת חשיבה שתוקעת אתכם,
משאירה אתכם ממוקדים בבעיה,
ומונעת מכם מציאת פיתרון.
ואפילו כשאתם לא יכולים למצוא פיתרון,
תמיד תוכלו לנקוט בצעדים שישפרו את חייכם או חייהם של אחרים.
אבל לא תוכלו לעשות זאת
כשאתם עסוקים בהפקת מסיבת הרחמים שלכם.
הסוג השני של אמונות הרסניות שמעכבות אותנו
הוא אמונות מזיקות לגבי אחרים.
אנו חושבים שאנשים אחרים יכולים לשלוט בנו,
ואנו מוותרים על הכוח שלנו.
אך כבוגרים החיים במדינה חופשית,
יש מעט מאוד דברים בחיים שאתם חייבים לעשות.
כשאתם אומרים: "עלי לעבוד עד מאוחר,"
אתם מוותרים על הכוח שלכם.
כן, אולי תהיינה השלכות אם לא תעבדו עד מאוחר,
אבל זו עדיין בחירה.
או כשאתם אומרים: "חמותי מטריפה אותי,"
אתם מוותרים על הכוח שלכם.
אולי היא לא האדם הנחמד ביותר בעולם,
אבל זה תלוי בכם כיצד להגיב אליה,
כי אתם בשליטה.
הסוג השלישי של אמונות מזיקות שמעכבות אותנו,
הוא אמונות מזיקות בנוגע לעולם.
אנו נוטים לחשוב שהעולם חייב לנו משהו.
אנו חושבים: "אם אעבוד קשה מספיק,
מגיע לי להצליח."
אך הציפיה להצלחה שתנחת עליכם מהשמיים
כמו סוג של פרס קוסמי,
רק תוביל לאכזבה.
אך אני יודעת שקשה לוותר על הרגלים נפשיים רעים.
קשה להפטר מאותן אמונות מזיקות
שהחזקנו בהן זמן כה ממושך.
אך אתם לא יכולים להרשות לעצמכם שלא לוותר עליהן.
כי במוקדם או במאוחר תגיע תקופה בחייכם
בה תזדקקו לכל החוסן הנפשי שתוכלו להשיג.
כשהייתי בת 23,
חשבתי שהבנתי איך החיים עובדים.
סיימתי תואר ראשון.
התחלתי בעבודה הראשונה שלי כמטפלת.
התחתנתי.
ואפילו קניתי בית.
וחשבתי: "זה הולך להיות אדיר!"
"יש לי נקודת פתיחה מדהימה להצלחה."
מה כבר יכול להשתבש?
כל זה השתנה עבורי יום אחד
כשקיבלתי שיחת טלפון מאחותי.
היא אמרה שאימנו נמצאה מחוסרת הכרה
ושהיא הובהלה לבית החולים.
בעלי לינקולן ואני קפצנו למכונית ומיהרנו לבית החולים.
לא הצלחנו לדמיין מה השתבש.
אמי הייתה רק בת 51.
לא הייתה לה היסטוריה של בעיות בריאותיות.
כשהגענו לבית החולים,
הרופאים הסבירו שהיתה לה מפרצת במוח.
ותוך 24 שעות אמא שלי,
שהייתה קמה בבוקר ואומרת: "איזה יום נהדר לחיות,"
נפטרה.
החדשות האלה מוטטו אותי.
אמי ואני היינו קרובות מאוד.
כמטפלת, ידעתי ברמה המחשבתית איך להתמודד עם אבל.
אבל לדעת משהו ולעשות אותו, יכולים להיות שני דברים מאוד שונים.
עבר זמן רב לפני שהרגשתי שבאמת התחלתי להחלים.
ואז ביום השנה השלישי למותה של אמי,
כמה חברים התקשרו,
והזמינו את לינקולן ואותי למשחק כדורסל.
במקרה הוא נערך
באותו אולם שבו פגשתי את אמי בפעם האחרונה,
בלילה שלפני פטירתה.
לא חזרתי לשם מאז.
אפילו לא הייתי בטוחה שאני רוצה לחזור.
אבל לינקולן ואני שוחחנו על כך, ולבסוף אמרנו:
"זו יכולה להיות דרך טובה להנציח את זיכרה."
אז נסענו למשחק.
והאמת שנהננו מאוד עם החברים שלנו.
בדרך חזרה הביתה באותו הלילה,
שוחחנו על כמה שזה היה נהדר
סוף סוף להצליח לחזור לאותו מקום,
ולזכור את אמי בחיוך,
במקום כל רגשות העצב האלה.
אך זמן קצר לאחר שובנו הביתה באותו לילה, לינקולן אמר שהוא לא מרגיש טוב.
דקות ספורות לאחר מכן הוא התמוטט.
נאלצתי להזעיק אמבולנס.
המשפחה שלו פגשה אותי בחדר המיון.
חיכינו במשך מה שהרגיש כמו נצח,
ולבסוף יצא רופא.
אך במקום לקחת אותנו לפגוש את לינקולן,
הוא לקח אותנו לחדר פרטי,
הושיב אותנו,
והסביר לנו שלינקולן,
שהיה האדם ההרפתקן ביותר שהכרתי,
איננו.
באותו הזמן לא ידענו שהוא חווה התקף לב.
הוא היה רק בן 26.
לא הייתה לו היסטוריה של בעיות לב.
אז מצאתי את עצמי אלמנה בת 26,
ללא אמא שלי.
חשבתי: "איך אצליח להתגבר על זה?"
ולתאר זאת כתקופה הכואבת ביותר בחיי
מרגיש כמו לשון המעטה.
ובתקופה זו הבנתי
שכשעוברים תקופות קשות באמת,
הרגלים טובים אינם מספיקים.
יש צורך רק בהרגל קטן או שניים
כדי לעצור אתכם.
עבדתי קשה ככל האפשר,
לא רק כדי ליצור הרגלים טובים בחיי,
אלא כדי להפטר מאותם הרגלים פעוטים,
לא משנה כמה חסרי ערך הם נראים.
במהלך כל זה,
החזקתי באמונה שיום אחד החיים יכולים להשתפר.
ובסופו של דבר זה קרה.
אחרי כמה שנים פגשתי את סטיב.
והתאהבנו.
והתחתנתי מחדש.
מכרנו את הבית בו גרתי עם לינקולן,
וקנינו בית חדש, באזור חדש,
ומצאתי עבודה חדשה.
אך לפני שהספקתי לפלוט אנחת רווחה
על ההתחלה החדשה שקיבלנו,
התבשרנו על כך שאביו של סטיב חלה בסרטן סופני.
והתחלתי לחשוב:
"למה הדברים האלה ממשיכים לקרות?"
"למה אני ממשיכה לאבד את היקרים לי?"
"זה לא הוגן."
אך אם למדתי משהו,
זה שאופן החשיבה הזה עוצר אותי.
ידעתי שאצטרך
את כל החוסן הנפשי שאוכל למצוא,
כדי להתגבר על אובדן נוסף.
אז התיישבתי וכתבתי רשימה
של כל אותם הדברים שאנשים חזקים נפשית לא עושים.
וחזרתי וקראתי את הרשימה הזו.
היא שימשה תזכורת לכל אותם הרגלים רעים
שעשיתי בזמן זה או אחר, והותירו אותי תקועה.
והמשכתי לקרוא את הרשימה הזו שוב ושוב.
והייתי באמת זקוקה לזה.
משום שתוך כמה שבועות מכתיבתה,
אביו של סטיב נפטר.
המסע שלי לימד אותי שהסוד לבניית החוסן הנפשי,
הוא שעליכם לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים שלכם.
חוסן נפשי דומה מאוד לחוסן גופני.
אם אתם רוצים להיות חזקים גופנית,
תצטרכו ללכת לחדר הכושר ולהרים משקולות.
אך אם אתם באמת רוצים לראות תוצאות,
תצטרכו לוותר גם על אכילת מזון מהיר.
אותו הדבר לגבי חוסן נפשי.
אם אתם רוצים להיות חזקים נפשית,
אתם צריכים הרגלים טובים כמו להתאמן בהכרת טובה.
אך עליכם גם לוותר על הרגלים רעים,
כמו לנטור להצלחתו של אדם אחר.
לא משנה מה שכיחות המקרה,
זה יעכב אתכם.
אז איך תוכלו לאמן את המוח שלכם לחשיבה שונה?
איך תוכלו לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים
שהחזקתם בהם?
זה מתחיל באיזון האמונות המזיקות עליהן דיברתי,
עם אמונות בריאות יותר.
למשל, אמונות מזיקות בנוגע לעצמנו
לרוב מתעוררות כשאנחנו חשים אי-נוחות לגבי הרגשות שלנו.
להרגיש עצובים או פגועים, או מפוחדים,
כל אלה מעוררים אי-נוחות.
לכן אנו עושים מאמץ גדול להמנע מאי-הנוחות הזו.
אנו מנסים לברוח ממנה
באמצעות דברים כמו עריכת מסיבת רחמים.
ולמרות שזו הסחת דעת זמנית,
היא רק מאריכה את הכאב.
הדרך היחידה להתגבר על רגשות לא נוחים,
הדרך היחידה להתמודד איתם היא שעליכם לעבור אותם.
תנו לעצמכם להרגיש עצב ואז לעבור הלאה.
לבטוח ביכולת שלכם
להתמודד עם אי-הנוחות הזו.
אמונות מזיקות בנוגע לאחרים מתעוררות
כי אנו משווים את עצמנו לאנשים אחרים.
אנו חושבים שהם או מעלינו או מתחתינו.
או שאנו חושבים שהם יכולים לשלוט על הרגשות שלנו.
או שאנו יכולים לשלוט בהתנהגות שלהם.
או שאנו מאשימים אותם בכך שהם עוצרים אותנו.
אך האמת היא שהבחירה לעשות זאת היא שלנו.
עליכם לקבל זאת שאתם אנשים בפני עצמכם,
ואנשים אחרים נפרדים מכם.
היחידים שאתם צריכים להשוות את עצמכם אליהם
הם מי שהייתם אתמול.
אמונות מזיקות בנוגע לעולם מתעוררות
כי עמוק בפנים, אנו רוצים שהעולם יהיה הוגן.
אנו רוצים לחשוב שאם נעשה מספיק מעשים טובים,
מספיק דברים טובים יקרו לנו.
או אם נעבור בקשיחות מספיק זמנים קשים,
נקבל סוג של פרס.
אך בסופו של דבר עליכם להשלים עם כך שהחיים לא הוגנים.
וזה יכול להיות משחרר.
כן, הכוונה היא שלא בהכרח תתוגמלו על טוב-הלב שלכם,
אך זה גם אומר שלא משנה כמה סבלתם,
לא נידונתם להמשיך לסבול.
העולם לא עובד ככה.
העולם הוא מה שתעשו ממנו.
אך כמובן לפני שתוכלו לשנות את עולמכם,
עליכם להאמין ביכולת שלכם לשנות אותו.
פעם עבדתי עם איש אחד שהיה סוכרתי במשך שנים.
הרופא שלו הפנה אותו לטיפול
כי היו לו כמה הרגלים נפשיים רעים
שהתחילו להשפיע על בריאותו הגופנית.
אימו נפטרה מסיבוכי סוכרת בגיל צעיר,
אז הוא פשוט האמין שדינו נגזר,
והוא ויתר לגמרי על הניסיון לשלוט ברמת הסוכר בדם שלו.
למעשה, לאחרונה רמת הסוכר בדם שלו עלתה כלכך,
שהיא התחילה להשפיע על הראיה שלו.
ורישיון הנהיגה שלו נלקח ממנו.
ועולמו הלך והתכווץ.
כשהוא הגיע למשרד שלי, זה היה ברור
שהוא הכיר את כל הדרכים לשלוט בסוכר שבדמו.
הוא פשוט לא חשב שזה שווה את המאמץ.
אך לבסוף הוא הסכים לבצע שינוי אחד קטן.
הוא אמר: "אני אוותר על ההרגל לשתות ליטר של פפסי ביום,
ואחליף אותו בדיאט פפסי."
והוא לא האמין כמה מהר המדדים שלו החלו להשתפר.
ולמרות שהוא הגיע בכל שבוע
והזכיר לי איזה טעם נורא יש לדיאט פפסי,
הוא דבק בזה.
וברגע שהוא התחיל לראות שיפור מועט,
הוא אמר: "ובכן, אולי כדאי שאבחן כמה מההרגלים האחרים שלי."
הוא אמר: "אני יכול להחליף את קערת הגלידה הלילית שלי
בחטיף עם קצת פחות סוכר."
ואז יום אחד הוא ביקר בחנות יד-שניה עם כמה חברים,
והוא מצא אופני-כושר חבוטים וישנים.
הוא קנה אותם תמורת כמה דולרים,
הביא אותם הביתה והציב אותם מול הטלויזיה שלו.
והוא התחיל לדווש
בזמן שהוא צפה בכמה מהתוכניות המועדפות עליו בכל לילה.
ולא רק שהוא הוריד ממשקלו,
אלא שיום אחד הוא שם לב שהוא רואה את הטלויזיה
מעט ברור יותר מבעבר.
ופתאום הוא הבין,
אולי הנזק לראיה שלו אינו קבוע.
אז הוא הציב לעצמו מטרה חדשה --
לקבל את רישיון הנהיגה שלו בחזרה.
ומאותו יום והלאה, הוא היה על הגל.
עד סוף תקופתנו המשותפת, הוא הגיע בכל שבוע
ואמר: "טוב, אז מה נעשה השבוע?"
כי הוא סוף סוף האמין שביכולתו לשנות את עולמו.
ושיש לו את החוסן הנפשי לשנות אותו.
ושהוא יכול לוותר על ההרגלים הנפשיים הרעים שלו.
וכל זה התחיל בצעד אחד קטן.
אז אני מזמינה אתכם לבחון
אילו הרגלים נפשיים רעים עוצרים אתכם?
אילו אמונות מזיקות
מונעות מכך להפוך לחזקים נפשית כפי שאתם יכולים להיות?
ואיזה צעד אחד קטן תוכלו לעשות היום?
ממש פה, ממש עכשיו.
תודה.
(מחיאות כפיים)
Van egy barátom Facebookon, akinek tökéletesnek tűnik az élete.
Egy gyönyörű házban él.
És igazán gyümölcsöző karrierje van.
A családja és ő mindig
izgalmas kalandokra mennek hétvégenként.
És esküszöm, biztos,
hogy profi fényképészt visznek magukkal,
(Nevetés)
mert nem számít, hova mennek vagy mit csinálnak,
egyszerűen az egész család szép.
És mindig megmutatja, hogy milyen boldog,
és milyen hálás az életéért.
Én érzem, hogy ezeket a dolgokat nem csak úgy mondja
a Facebook miatt, hanem valóban így gondolja.
Önök közül hánynak van ilyen barátja?
És önök közül hányan
nem igazán szeretik ezt az embert néha?
(Nevetés)
Mindannyian ezt tesszük, ugye?
Nehéz nem így tenni.
De az ilyen gondolkodásnak ára van.
Erről szeretnék ma beszélni,
a rossz szokásaink áráról.
Talán végiggörgetnek a Facebook üzenőfalon,
és azt gondolják: "És akkor mi van, ha forgattam a szemeimet?
Ez csak 5 másodperc az időmből.
Hogy bánthatna ez engem?"
A kutatók felfedezték,
hogy a barátaidat irigyelni Facebookon
valójában depresszióhoz vezet.
Ez csak az egyik csapda, amit az eszünk állíthat nekünk.
Panaszkodtál valaha a főnököd miatt?
Vagy tekintettél a barátaid életére azt gondolva:
"Miért ilyen szerencsések?"
Nem tudod abbahagyni az ilyen gondolkodást, ugye?
A gondolkodásmódunk elenyészőnek tűnhet ebben a pillanatban.
Sőt, talán még jobban is érzed tőle magad ebben a pillanatban.
De az ilyen gondolkodásmód elmossa a mentális erődet.
Háromfajta ártalmas hiedelem van,
ami kevésbé eredményessé tesz minket,
és kifoszt minket a mentális erőnkből.
Az első az egészségtelen gondolkodás magunkról.
Hajlamosak vagyunk arra, hogy sajnáljuk magunkat.
Bár az rendben van, ha szomorúak vagyunk, amikor valami rossz történik,
az önsajnálat ennél tovább megy.
Ez az, amikor elkezded felnagyítani a balszerencsédet.
Amikor olyanokra gondolsz, mint:
"Ezek a dolgok miért történnek mindig velem?"
"Nem kellene foglalkoznom ezzel."
Ezzel a gondolkodásmóddal beragadsz,
a problémára koncentrálsz,
nem találsz megoldást.
Még amikor nem is tudsz megoldást találni,
mindig tehetsz lépéseket, hogy jobbá tedd a saját életed vagy valaki más életét.
De ezt nem tudod megtenni,
ha azzal vagy elfoglalva, hogy magadat sajnáld.
A második ártalmas hiedelem, ami visszatart minket,
az az egészségtelen gondolkodás másokról.
Azt gondoljuk, hogy mások irányíthatnak minket
és lemondunk az erőnkről.
De felnőttként, akik egy szabad országban élnek,
nagyon kevés dolog van az életben, amit meg kell tenned.
Így amikor azt mondod: "Sokáig kell dolgoznom",
akkor lemondasz az erődről.
Igen, talán lesznek következményei, ha nem dolgozol sokáig,
de ez akkor is a te választásod.
Vagy amikor azt mondod: "Az anyósom az őrületbe kerget",
lemondasz az erődről.
Talán nem ő a legkedvesebb ember a Földön,
de tőled függ, hogyan válaszolsz neki,
mert te irányítasz.
A harmadik típusú egészségtelen hiedelem, ami visszatart bennünket,
az az egészségtelen gondolkodás a világról.
Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a világ tartozik nekünk.
Azt gondoljuk: "Ha elég kemény munkát teszek bele,
akkor megérdemlem a sikert."
De elvárni, hogy a siker az öledbe hulljon,
mint valami kozmikus jutalom,
csak csalódáshoz vezethet.
De tudom, hogy nehéz feladni a rossz mentális szokásokat.
Nehéz megszabadulni az egészségtelen hiedelmektől,
amiket túl sokáig hordtunk magunkkal.
De nem engedhetjük meg magunknak, hogy ne adjuk fel őket.
Mert előbb vagy utóbb, elérsz egy pontot az életedben,
amikor minden mentális erődre szükséged lesz, amit csak össze tudsz szedni.
Amikor 23 éves voltam,
azt gondoltam, már mindent tudok az életről.
Megszereztem a diplomámat.
Megkaptam az első állásomat terapeutaként.
Férjhez mentem.
És még egy házat is vettem.
Arra gondoltam: "Ez nagyon jó lesz!"
"Van egy hihetetlenül jó kezdésem a siker útján."
Mi történhetne?
Mindez nekem egy nap alatt változott meg,
amikor felhívott a nővérem.
Azt mondta, hogy az édesanyánkat eszméletlenül találták,
és kórházba került.
A férjem, Lincoln, és én azonnal autóba ültünk és mentünk a kórházba.
Nem tudtuk elképzelni, mi történhetett.
Édesanyám csak 51 éves volt.
Semmilyen egészségügyi problémája nem volt korábban.
Amikor odaértünk a kórházba,
az orvosok elmagyarázták, hogy agyi értágulata volt.
És 24 órán belül az édesanyám,
aki minden reggel úgy kelt fel, hogy: "ez egy jó nap, amikor élhetünk",
elhunyt.
Ez a hír lesújtó volt számomra.
Édesanyámmal nagyon közel álltunk egymáshoz.
Terapeutaként egy intellektuális szinten tudtam, hogyan éljük meg a gyászt.
De tudni vagy csinálni, két nagyon különböző dolog.
Sok időbe telt, mire azt éreztem, tényleg kezdek meggyógyulni.
Akkor édesanyám halálának harmadik évfordulóján,
néhány barátunk felhívott
és meghívtak Lincolnt és engem egy kosárlabdameccsre.
Véletlenül a meccset
ugyanott játszották, ahol utoljára láttam édesanyámat,
egy nappal azelőtt, hogy elhunyt.
Nem mentem oda vissza azóta.
Nem voltam biztos benne, hogy vissza akarok menni.
De beszéltünk róla Lincolnnal, és végül azt mondtuk:
"Talán ez egy jó módja annak, hogy megtiszteljük az emlékét."
Úgyhogy elmentünk a meccsre.
Igazából nagyon jól éreztük magunkat a barátainkkal.
Azon az estén hazafelé
arról beszéltük, milyen jó volt,
hogy végre vissza tudtunk menni arra a helyre,
és mosollyal emlékezhettünk édesanyámra,
nem pedig szomorúsággal.
De röviddel azután, hogy éjjel hazaértünk, Lincoln mondta, hogy nem érzi jól magát.
Néhány perccel később összeesett.
Mentőt kellett hívnom.
Az intenzív osztályon találkoztam a családjával.
A várakozás egy örökkévalóságnak tűnt,
mire végre egy orvos kijött.
De ahelyett, hogy Lincolnhoz vitt volna minket,
egy privát terembe vitt,
leültetett minket
és elmagyarázta, hogy Lincoln,
aki a legvakmerőbb ember volt, akivel valaha találkoztam,
elhunyt.
Nem tudtuk még akkor, hogy szívrohama volt.
Csak 26 éves volt.
Korábban semmilyen problémája nem volt a szívével.
Így ott találtam magam 26 éves özvegyként,
akinek nem volt édesanyja.
Azt gondoltam: "Hogy fogok ezen túljutni?"
Ezt úgy leírni, mint az életem egy fájdalmas szakaszát,
nagyon enyhe kifejezés.
És akkor rájöttem,
hogy amikor nehéz időszakon mész keresztül,
a jó szokások nem elegendőek.
Egy-két apró szokás is elég,
hogy igazán visszatartson.
Nagyon keményen dolgoztam,
nem csak azért, hogy jó szokásokat alakítsak ki,
hanem megszabaduljak azoktól a kis szokásoktól,
bármilyen aprónak is tűnnek.
Mindezen keresztül,
megőriztem a reményt, hogy egyszer jobbra fordulhat az élet.
És végül jobbra fordult.
Néhány évvel később találkoztam Steve-vel.
És szerelmes lettem.
És újra férjhez mentem.
Eladtuk a házat, amiben Lincolnnal éltünk,
és vettünk egy új házat, egy új környéken,
és lett egy új munkám.
De szinte alig sóhajtottam egyet a megkönnyebbüléstől
a friss új kezdésem után,
amikor megkaptuk a hírt, hogy Steve apja a rák végső stádiumában van.
És elkezdtem gondolkodni:
"Miért történnek mindig ezek a dolgok?"
"Miért kell elvesztenem minden szerettemet?"
"Ez nem igazságos."
De ha bármit megtanultam,
az az, hogy ez a fajta gondolkodásmód csak visszatarthat.
Tudtam, hogy szükségem lesz
minden mentális erőmre,
hogy túltegyem magam ezen a veszteségen.
Ezért leültem és írtam egy listát
minden dologról, amit a mentálisan erős emberek nem csinálnak.
És elolvastam a listát.
Egy emlékeztető volt minden rossz szokásról,
amit olykor-olykor csináltam, ami visszatartott engem.
Elolvastam a listát újra és újra.
Igazán szükségem volt rá.
Mert a megírása után néhány héttel,
Steve apja elhunyt.
Az utam megtanított arra, hogy a mentális erő titka az,
hogy fel kell adnod a rossz mentális szokásaidat.
A mentális erő nagyon hasonlít a fizikai erőhöz.
Ha fizikailag erős akarsz lenni,
edzőterembe kell menned és súlyokat emelni.
De ha valóban eredményeket akarsz látni,
akkor az egészségtelen ételeket is fel kell adnod.
A mentális erő ugyanolyan.
Ha mentálisan erős akarsz lenni,
akkor szükséged lesz jó szokásokra, mint a hála gyakorlása.
De fel kell adnod a rossz szokásaidat is,
mint bosszankodni más sikerén.
Mindegy, hogy milyen gyakran történik,
vissza fog tartani téged.
Tehát hogyan edzed az agyad, hogy máshogy gondolkozzon?
Hogyan add fel a rossz mentális szokásaidat,
amiket évek óta hordasz magaddal?
Azzal kezdődik, hogy ellensúlyozod azokat az egészségtelen hiedelmeket
egészségesebbekkel.
Például az egészségtelen hiedelmek magunkról
legtöbbször azért vannak, mert kellemetlennek látjuk az érzéseinket.
Szomorúság, bántottság, düh vagy ijedtség,
ezek mind elég kellemetlenek.
Tehát mindent megteszünk azért, hogy elkerüljük a kellemetlenséget.
Próbálunk kiszabadulni belőle úgy,
hogy például panaszkodunk.
Bár ez egy ideiglenes figyelemelterelés,
csak meghosszabbítja a fájdalmat.
Az egyetlen módja, hogy túljussunk a kellemetlen érzelmeken,
az egyetlen módja, hogy kezelni tudjuk, ha átmegyünk rajtuk.
Megengedjük magunknak, hogy szomorúak legyünk és továbblépjünk.
Hogy bízzunk a képességünkben,
hogy kezelni tudjuk a kellemetlenséget.
Az egészségtelen hiedelmek másokról azért alakulnak ki,
mert másokhoz hasonlítjuk magunkat.
Azt gondoljuk, hogy ők felettünk vagy alattunk állnak.
Vagy azt gondoljuk, irányíthatják az érzéseinket.
Vagy hogy mi irányíthatjuk, ahogy ők viselkednek.
Vagy őket hibáztatjuk azért, hogy visszatartanak minket.
De valójában a mi választásaink teszik ezt.
El kell fogadnod, hogy te vagy a te embered,
és mindenki más különálló.
Az egyetlen ember, akihez magad kell hasonlítanod,
az a tegnapi éned.
A világról alkotott egészségtelen hiedelmek azért alakulnak ki,
mert mélyen azt akarjuk, hogy a világ igazságos legyen.
Azt akarjuk hinni, hogy ha elegendő jót teszünk,
akkor elegendő jó dolog fog történni velünk.
Vagy ha erősek vagyunk elegendő rossz helyzetben,
akkor valamiféle jutalmat kapunk.
De végül el kell fogadnod, hogy az élet nem igazságos.
És ez felszabadító tud lenni.
Igen, ez azt jelenti, hogy nem feltétlenül kapsz jutalmat a jóságodért,
de egyben azt is jelenti, hogy bármennyit szenvedtél,
nem vagy arra ítélve, hogy tovább szenvedj.
A világ nem így működik.
A te világod olyan, amilyenné te teszed.
De persze mielőtt megváltoztathatnád a világod,
hinned kell abban, hogy meg tudod változtatni.
Egyszer dolgoztam egy férfival, aki évekig cukorbeteg volt.
Az orvosa elküldte terápiára,
mert voltak olyan mentális szokásai,
amik kihatással voltak a fizikai jólétére.
Az édesanyja fiatalon hunyt el a cukorbetegség szövődményei miatt,
ezért azt hitte, hogy el van ítélve,
és teljesen feladta a próbálkozást, hogy kezelni tudja a vércukrát.
Valójában a vércukra olyan magas lett mostanában,
hogy elkezdett miatta romlani a látása.
Elvették tőle a jogosítványát.
Elkezdte egyre kisebbnek érezni magát.
Amikor bejött az irodámba, akkor egyértelművé tette,
hogy mindent tud a vércukrának kezeléséről.
Csak szerinte nem éri meg az erőfeszítést.
De végül beleegyezett egy kis változtatásba.
Azt mondta: "Feladom a napi két liter Pepsi szokásomat,
és lecserélem diétás Pepsire."
Alig tudta elhinni, milyen gyorsan kezdtek el javulni a számai.
És bár minden héten jött,
hogy emlékeztessen, milyen szörnyű a diétás Pepsi,
kitartott mellette.
Amint egy kis javulást látott,
azt mondta: "Talán megnézhetném más szokásaimat is."
Azt mondta: "Ki tudom cserélni az éjjeli egydoboznyi jégkrémemet
egy kevésbé cukros édességre."
Majd egyszer egy turkálóban volt a barátaival,
és megtalálta ezt az ütött-kopott régi szobabiciklit.
Nagyon olcsón vette meg,
hazavitte és letette a TV elé.
És elkezdett pedálozni,
miközben a kedvenc műsorait nézte minden éjjel.
Nemcsak lefogyott,
hanem egy napon észrevette, hogy jobban látja a TV-t,
csak egy kicsit tisztábban, mint előzőleg.
És akkor hirtelen eszébe jutott,
hogy a látáskárosodása talán nem maradandó.
Kitűzött egy új célt magának:
vissza akarta szerezni a jogosítványát.
Attól a naptól fogva elképesztően lelkes volt.
A közös munkánk végén már minden héten jött,
és kérdezte: "Rendben, mit csinálunk a héten?"
Mert végre elkezdett hinni abban, hogy meg tudja változtatni a világát.
Hogy van olyan mentális ereje, hogy megváltoztassa.
Hogy fel tudja adni a rossz mentális szokásait.
És mindez csak egyetlen kicsi lépéssel kezdődött.
Szóval javaslom önöknek, hogy fontolják meg,
milyen rossz mentális szokásaik vannak, melyek visszatartják önöket?
Milyen egészségtelen hiedelmek,
amik visszatartanak attól, hogy mentálisan erősek legyünk?
És mi az az egy kis lépés, amit ma megtehetnek?
Pont itt, pont most.
Köszönöm.
(Taps)
フェイスブックの友達に 完璧な人生という感じの人がいます
豪邸に住み
やりがいのある仕事に就き
週末ごとに
家族と一緒に 次々と刺激的な冒険に出かけています
彼らは間違いなく
プロの写真家を同行させています
（笑）
どこで何をしようとも 家族全員の
素晴らしい様子が 写っているからです
常々 自分がいかに幸運かとか 自分の人生に
いかに感謝しているかなどを 書き込んでいます
フェイスブック用に そう言っているわけではなく
本気でそう思っているんだろうな と感じます
そういう友達がいる という人はいますか？
そういう人に対して
ちょっと嫌だなと思うことが あるという人は？
（笑）
誰でも思いますよね
思うのが普通です
しかし そんな考え方によって 私たちは損をしています
それが 今日 皆さんにお話ししたいことです
悪い習慣による損失についてです
フェイスブックのニュースフィードを スクロールしながら
こう思っていませんか 「大したことじゃないでしょ
嫌気がさしたところで たかが５秒間のこと
害になんて なるわけない」
実は研究者によると
フェイスブック上の友達を羨むと
うつ病につながることが 分かっています
自分の心が自分に仕掛ける ワナの１つなんです
上司の文句を 言ったことがありますか？
友達の生活を見て こう思ったことは？
「なぜ あの人たちばっかり ツイてるんだ？」
そう考えずには いられませんよね
その瞬間には 大したことないように見えます
それどころか その瞬間は そう考えることで救われるかもしれません
でもその考え方は あなたの精神的な強さを蝕んでいます
私たちの力を弱め 精神的な強さを奪う
破壊的な信念というのが
３種類あります
１つめは自分自身に対する 不健全な信念
私たちには自分を 哀れむ傾向があります
悪いことが起きた時 悲しむのは良いのですが
自己憐憫は度が過ぎます
自分の不運を拡大解釈し始めると そうなります
こんなふうに思うのです
「なぜ いつも私には こんな事が起きるの？」
「私がこんな目に遭うなんて おかしい」
その考え方は 自分を行き詰まらせ
あなたは問題に目を奪われ
解決策を探せなくなります
たとえ解決策が生み出せなくても
自分や他者の人生を良くするために 措置を講じることはできるのです
でも 自分で自分の
「哀れみの会」を催すのに忙しいうちは それができません
自分にとって障害となる 破壊的な信念の２つめは
他者に対する不健全な信念です
他者にコントロールされるのを 良しとして
自ら力を放棄してしまいます
でも自由な国に住む成人にとって
人生で義務付けられていることなんて 数えるほどしかありません
「遅くまで働かなくちゃ」と言うとき
あなたは自分の力を放棄しています
そりゃ遅くまで働かなければ 困ることも起きるでしょうけど
やっぱりそれも選択なのです
あるいは「うちの義母には イライラするわ」と言うとき
あなたは自分の力を放棄しています
世界一優しい人じゃないにしても そのお義母さんに
どう反応するかは あなた次第です
主導権を握っているのは あなたですからね
自分の障害となる 破壊的な信念の３つめは
世の中に対する不健全な信念です
私たちは世の中があるのは 自分のおかげと思う傾向があり
「それなりに頑張れば
当然 成功するだろう」 と思うのです
でも天からのご褒美みたいに
成功が舞い込むことを期待したって
がっかりするだけです
悪い思考習慣を断ち切るのは 難しいものです
長年 連れ添わせて来たわけですから
不健全な信念と縁を切るのは 大変なのです
でも断ち切らないでいいと いうわけには行きません
早かれ遅かれ 人生において 自分の精神的な強さを
かき集めなくてはならない時が 来るからです
私は23歳のとき
自分の人生が見えたと思いました
大学院を卒業し
心理療法士として 最初の大きな仕事に就き
結婚しました
家も買いました
私は思いました 「素晴らしいことになりそう！」
「成功の第一歩として 信じられないくらい幸先が良いわ」
うまく行かないわけありません
ある日 すべてが変わりました
姉から電話がありました
母が意識のない状態で発見され
病院に運ばれたと言うのです
夫のリンカーンと一緒に 車に飛び乗り 病院へと急ぎました
悪いことが起きるなんて 思いも寄りませんでした
母はまだ51歳でした
健康に問題を抱えた経験も 一切ありませんでした
病院に着くと
医師から母は脳動脈瘤だと 説明されました
それから24時間しないうちに 母は―
朝起きると「今日も生きているのが 素晴らしいわ」と言っていた母は
亡くなりました
私は大打撃を受けました
母と私はとても仲が良かったんです
心理療法士ですから 悲しみを どう経験すべきか頭ではわかっています
でも知っていることと できることは 全く別の話になり得るのです
癒やされてきたと心から思えるまで 長い時間がかかりました
母の命日から３年めという日
友人から電話があり
リンカーンと私は バスケットの試合に誘われました
偶然にも その会場は
亡くなる前日の夜に 母に最後に会ったのと
同じホールだったのです
その日以来 行っていませんでした
行きたいとも思えませんでした
でもリンカーンと話し合い 最終的には
母を偲ぶのに良いかもしれない ということになりました
私たちは試合に出かけました
友人たちと本当に楽しい時間を 過ごしました
その夜 帰宅する車の中で
ようやく またあの場所へ
行けるようになり 悲しみに暮れるのではなく
母を思い出して 微笑むことができるのは
素晴らしいことだねと 二人で話しました
帰宅して間もなく リンカーンは気分が悪いと言いました
数分後 彼は倒れました
救急車を呼ばなくては なりませんでした
救急救命室に彼の家族が来ました
恐ろしく長い間 待たされて
とうとう医師が出てきたのですが
リンカーンに会わせてくれる様子はなく
私たちは個室に連れて行かれました
医師は私たちを座らせて
説明しました リンカーンは―
私が出会った中で誰よりも 冒険心あふれる その人は
逝ってしまったと
その時は知りませんでしたが 心臓発作だったのです
彼はまだ26歳でした
心臓に問題を抱えたことは 一切ありませんでした
私は26歳の未亡人になりました
母も亡くした上にです
「どうしたら生きていける？」 と思いました
「人生のつらい一時期」 などという表現では
とても表しきれない気がします
その頃に 私は気づいたのです
本当に苦境に立たされた時
良い習慣だけでは足りません
些細な悪い習慣が１つ２つあるだけで
人は挫けてしまうのです
私はできる限り頑張って
生活の中で良い習慣を作るだけでなく
どんなに些細なものでも
悪い習慣を取り除くことにしました
その経験を通じて
私は人生はいつか良くなるという 希望を抱きました
そして実際そうなったのです
それから数年後 スティーブと出会い
私たちは恋に落ち
私は再婚しました
リンカーンと住んだ家を売り
新しい場所で 新しい家を買いました
新しい仕事にも就きました
しかし その新たな出発を得て
ホッと一息つくか つかないかのうちに
スティーブのお父さんが 末期がんだと知らされました
私は考え始めました
「なぜ こんなことばっかり 起きるんだろう？」
「なぜ私は大事な人を 次々と失わなくちゃいけないの？」
「こんなの不公平だ」
でも私は学んでいました
その考え方こそが 私の障害になっていると
また１人失うことになる―
その体験のためには かき集められるだけの
精神的な強さが必要になると 知っていました
私は机に向かい
精神的に強い人がしないことを すべて書き出しました
そのリストに目を通すことで
私は自分がいろんな場面でしてきた
自分を行き詰まらせる悪い習慣を 忘れずにいられました
そのリストを何度も何度も 読み返しました
それは本当に必要なものでした
というのもリストを書いて 数週間のうちに
スティーブのお父さんは 亡くなったのです
私の人生の旅は教えてくれました 精神的に強くなる秘訣は
自分の悪い思考習慣を 断ち切ることだと
精神的な強さは 身体的な強さと よく似ています
身体的に強くなりたければ
ジムでウェイトトレーニングを する必要があります
でも 本気で結果を目指すなら
ジャンクフードを食べるのも やめなければなりません
精神的な強さも同じです
精神的に強くなりたければ
感謝の気持ちを示すなど 良い習慣が必要ですが
他人の成功を不快に思うなど
悪い習慣を断つことも しなければなりません
頻度に関わらず
悪い習慣は あなたの障害になります
では脳を鍛えて 考え方を変える方法は？
いつも持ち歩いている 悪い思考習慣を
どうやって断ち切りましょう？
まずは ここまでにお話しした 不健全な信念に対抗して
健全な信念を打ち立てることです
たとえば自分に対する不健全な信念は たいてい
自分の感情に伴う不快感が もとになっています
悲しみ、傷つき、怒り、恐れる という感情は
どれも不快なものです
その不快感を避けるためなら 何でもします
「哀れみの会」を催すなどして
不快感から逃げようとするのです
それは つかの間の気晴らしにはなりますが
苦痛を長引かせるだけです
不快な感情を乗り切る唯一の方法―
それに対処する唯一の方法は 不快な感情を味わうことです
しっかり悲しんで それから次に進むのです
不快感に対処できるという
自分の力に自信を持つのです
他者に対する不健全な信念のもとは
自分を他者と比べるところにあります
自分より上だとか下だとか 考えるのです
自分の感情を コントロールされるのを良しとしたり
他者の行動を コントロールできると思ったり
自分の邪魔をしていると 他者を責めたりします
でも実際は 自分の選択がそうさせているのです
自分のことは自分次第であり 他者は自分とは別なのだと
認めなくてはなりません
自分自身と比べるべき 唯一の相手は
昨日の自分です
世の中に対する不健全な信念のもとは
心の底で 世の中は公平であるよう 望んでいるところにあります
それなりに善い行いをしたら
良いことが起きると思いたいのです
あるいは困難な時期を それなりに耐え抜いたら
何かしらの見返りがあると 思いたいのです
でも結局 人生は 不公平だと認めなくてはなりません
これは解放でもあります
善良さへの見返りが あるとは限らないということは
いかに多くの苦しみがあろうとも
ずっと苦しみ続けると 決まったわけではないということです
世の中は そうなっていません
自分の世界は自分で作るのです
もちろん自分の世界を変える以前に
自分には変える力があると 信じなければなりません
糖尿病を長年 患っていた男性を 担当したことがあります
医師の紹介でセラピーに来ました
彼には悪い思考習慣が いくつかあり
それが身体的な健康に 影響し始めていたからです
母親が糖尿病の合併症で 若くして亡くなっていたので
彼は自分がそういう運命だと信じ
血糖値の管理も すっかり放棄してしまっていました
実際 その頃 彼の血糖値は とても高くなっていて
視力に影響が出てきたため
運転免許を 取り上げられていたのです
彼の世界は どんどん狭くなってきていました
診療に来た時 彼が血糖値の管理のために
できることを全部 知っているのは 明らかでした
ただ頑張る甲斐がないという 考えを持っていたのです
でも小さな変化を１つ起こすことに どうにか同意してくれました
「毎日２リットルのペプシを飲む 習慣をやめて
ダイエット・ペプシに替えるよ」
みるみるうちに数値が改善し 彼は信じられない様子でした
毎週 私のところへ来るたびに
ダイエット・ペプシがいかに不味いか 繰り返し伝えてくれながらも
彼はそれを続けました
ちょっとした改善が 見られるようになると
「他の習慣も見直してみようかな」 と言うようになり
「毎晩 食べている ボウル１杯のアイスクリームを
少し糖分控えめのおやつに 替えようかな」となりました
ある日 彼は友人と リサイクル・ショップへ行き
おんぼろの古いエアロバイクを 見つけました
彼は数ドルで それを買って
家に持ち帰り テレビの前に置きました
それから毎晩
好きなテレビ番組を見ながら ペダルをこぐようになりました
体重が減っただけではなく
ある日 彼は気づいたのです テレビが前より
少しはっきり 見えるようになっていると
そして突然ひらめきました
視力は低下していく一方じゃ ないのかもしれない
そこで彼は自分のために
新たな目標として 運転免許を取り戻すことを決めました
その日以来 彼は燃えました
セラピー終盤ともなると 彼は毎週 来るたびに
こう言いました 「さぁて 今週は何をしようか？」
自分の世界は自分で変えられると そして自分には変えるだけの
精神的強さがあり 悪い思考習慣は断ち切れると
信じられるようになったからです
すべては小さな一歩から 始まりました
皆さんに考えていただきたいのです
どんな悪い思考習慣が あなたの障害になっていますか？
どんな不健全な信念が
本来なら精神的に強くなれるはずの あなたを引き留めていますか？
そして どんな小さな一歩なら 今日にも始められますか？
今すぐ ここから始めましょう
ありがとうございました
（拍手）
Eu tenho uma amiga no Facebook cuja vida parece perfeita.
Vive numa casa maravilhosa.
Tem um trabalho gratificante.
E viaja em família,
ao fim-de-semana, vivendo aventuras empolgantes.
Juro-vos que eles devem levar
um fotógrafo profissional com eles...
(Risos)
... porque, onde quer que vão ou o que quer que façam,
parecem sempre uma família maravilhosa.
Ela está sempre a publicar na Internet acerca do quão sortuda ela é
e quão grata está pela vida que tem.
Fico com a impressão que ela não diz essas coisas
só para pôr no Facebook, mas porque acredita realmente nelas.
Quantos de vocês têm um amigo mais ou menos assim?
E quantos de vocês
às vezes não gostam muito dessa pessoa?
(Risos)
Toda a gente faz isso, não é?
É difícil não o fazer.
Mas esta forma de pensar custa-nos algo.
E é sobre isto que vos quero falar hoje
— o preço de termos maus hábitos.
Talvez tenham navegado pelo vosso "feed" no Facebook
e pensado: "Que mal tem dar uma vista de olhos?
"São cinco minutos da minha vida.
"Que mal me pode isso fazer?"
Bem, os investigadores descobriram
que ter inveja dos amigos no Facebook
conduz à depressão.
É apenas uma das armadilhas que a nossa mente nos monta.
Já se queixaram do vosso patrão?
Ou olharam para as vidas de amigos e pensaram:
"Porque é que eles são tão sortudos?"
Não conseguem evitar pensar assim, não é?
Este modo de pensar parece inocente na altura.
Na verdade, pode até fazer-vos sentir melhor no momento.
Mas esse modo de pensar está a devorar a vossa força mental.
Há três tipos de crenças destrutivas
que nos tornam menos eficazes,
e que nos roubam a nossa força mental.
A primeira é ter opiniões pouco saudáveis acerca de nós mesmos.
Temos tendência a ter pena de nós próprios.
E, apesar de ser normal estar triste quando algo de mal acontece,
a autocomiseração vai mais longe.
É quando começam a ampliar a vossa má sorte.
Quando pensam coisas como:
"Porque é que estas coisas acontecem sempre comigo?"
"Não devia ter de lidar com isto."
Essa forma de pensar deixa-vos presos,
deixa-vos focados no problema,
e impede-vos de encontrar uma solução.
E mesmo quando não há uma solução,
podem sempre fazer algo para melhorar a vossa vida ou a de outra pessoa.
Mas não conseguem fazê-lo
quando estão ocupados a dar a vossa própria festa de autocomiseração.
O segundo tipo de crença destrutiva que nos limita
são opiniões pouco saudáveis acerca dos outros.
Nós achamos que eles nos podem controlar,
e abdicamos do nosso poder.
Mas, como adultos num país livre,
há muito poucas coisas na vida que são obrigados a fazer.
Por isso, quando dizem: "Tenho de trabalhar até tarde",
estão a abdicar do vosso poder.
Sim, talvez haja consequências se não trabalharem até tarde,
mas mesmo assim é uma escolha.
Ou quando vocês dizem: "A minha sogra dá comigo em doido",
estão a abdicar do vosso poder.
Talvez ela não seja a pessoa mais simpática do mundo,
mas são vocês que decidem como lhe respondem,
porque vocês é que têm o controlo.
O terceiro tipo de crença destrutiva que nos limita,
são as convicções doentias acerca do mundo.
Tendemos a acreditar que o mundo nos deve alguma coisa.
Pensamos: "Se eu me esforçar muito,
"então eu mereço ter sucesso."
Mas esperar que o sucesso vos caia do céu
como uma espécie de recompensa cósmica,
só leva à desilusão.
Eu sei que é difícil abdicar dos maus hábitos mentais.
É difícil livrarmo-nos dessas crenças doentias
que andaram connosco durante tanto tempo.
Mas não nos podemos dar ao luxo de não abdicar delas.
Porque mais tarde ou mais cedo, há de chegar uma altura na vida
em que iremos precisar de toda a força mental possível.
Quando eu tinha 23 anos,
eu pensava que tinha a minha vida toda resolvida.
Acabei a universidade.
Arranjei o meu primeiro trabalho a sério, como terapeuta.
Casei-me.
E até comprei uma casa.
E pensei: "Isto vai ser maravilhoso!"
"Eu tenho este enorme avanço para uma vida de sucesso."
O que poderia correr mal?
Tudo mudou um dia,
quando recebi uma chamada da minha irmã.
Ela disse que a nossa mãe tinha sido encontrada inconsciente
e tinha sido levada para o hospital.
O meu marido Lincoln e eu metemo-nos no carro e corremos para o hospital.
Não conseguíamos imaginar o que tinha acontecido.
A minha mãe só tinha 51 anos.
Não tinha nenhum historial de qualquer tipo de problema de saúde.
Quando chegámos ao hospital,
os médicos explicaram que ela tinha tido um aneurisma cerebral.
E, em 24 horas, a minha mãe,
que costumava acordar de manhã a dizer: "Que belo dia para se estar vivo",
faleceu.
A notícia foi devastadora para mim.
A minha mãe e eu éramos muito chegadas.
Como terapeuta, eu sabia a teoria toda de como ultrapassar o luto.
Mas sabê-lo e fazê-lo são coisas muito diferentes.
Foi preciso muito tempo até eu sentir que estava realmente a sarar.
E depois, três anos após a morte da minha mãe,
uns amigos ligaram,
e convidaram-me a mim e ao Lincoln para um jogo de basquetebol.
Por coincidência, o jogo iria ser no mesmo pavilhão
onde tinha visto a minha mãe pela última vez,
na noite antes de ela ter falecido.
Eu não tinha lá estado desde então.
Nem sequer sabia se queria lá voltar.
Mas falei com o Lincoln sobre isso, e acabámos por concordar:
"Talvez fosse uma boa forma de honrar a sua memória."
Então fomos ao jogo.
E até passámos um bom bocado com os nossos amigos.
Nessa noite, no regresso para casa,
nós falámos de quão bom era conseguir finalmente voltar àquele local,
e lembrar a minha mãe com um sorriso,
em vez de todos aqueles sentimentos de tristeza.
Mas pouco depois de chegarmos a casa, o Lincoln disse que não se sentia bem.
Uns minutos depois desmaiou.
Tive de chamar uma ambulância.
A família dele foi ter comigo à sala das urgências.
Nós esperámos o que pareceu uma eternidade,
até aparecer finalmente um médico.
Mas em vez de nos levar com ele para ver o Lincoln,
ele levou-nos para uma sala privada,
mandou-nos sentar,
e explicou-nos que o Lincoln,
a pessoa mais aventureira que eu alguma vez conhecera,
tinha partido.
Nós na altura não sabíamos, mas ele tivera um ataque cardíaco.
Ele só tinha 26 anos.
Não tinha qualquer historial de problemas cardíacos.
Portanto, ali estava eu, uma viúva de 26 anos,
e não tinha a minha mãe.
Eu pensei: "Como é que eu vou ultrapassar isto?"
Descrevê-lo como um período doloroso na minha vida
parece um eufemismo.
Foi durante esse período que eu me apercebi
que quando passamos por tempos difíceis
ter bons hábitos não chega.
Basta um ou dois pequenos hábitos
para nos deter.
Eu esforcei-me ao máximo,
não apenas para criar bons hábitos,
mas para me livrar desses pequenos hábitos,
por mais pequenos que parecessem.
Durante isso tudo,
eu mantive a esperança que um dia a vida pudesse melhorar.
E acabou por melhorar.
Uns anos mais tarde conheci o Steve
e apaixonámo-nos.
Voltei a casar.
Vendemos a casa em que tinha vivido com o Lincoln,
e comprámos uma nova, numa zona nova.
Eu arranjei um novo trabalho.
Mas ainda eu estava a começar a respirar de alívio
com esse recomeço que tivera,
disseram-nos que o pai do Steve tinha um cancro terminal.
Eu comecei a pensar:
"Porque é que estas coisas me acontecem sempre?"
"Porque tenho de perder todos os meus familiares?"
"Isto não é justo."
Mas se aprendera algo,
era que esse modo de pensar me iria deitar abaixo.
Eu sabia que iria precisar de tanta força mental quanta possível,
para ultrapassar mais uma perda.
Então sentei-me e escrevi uma lista
de todas as coisas que as pessoas mentalmente fortes não fazem.
E reli essa lista.
Era um lembrete de todos esses maus hábitos
que eu tinha feito em algum momento, e que me deixariam presa.
Continuei a reler essa lista vezes sem conta.
E realmente precisava disso.
Porque umas semanas após a escrever,
o pai do Steve faleceu.
A minha história ensinou-me que o segredo para ter força mental
é abdicar de todos os maus hábitos mentais.
A força mental é muito parecida com a força física.
Se quisessem ser fisicamente fortes,
teriam de ir para o ginásio e levantar pesos.
Mas se realmente quisessem resultados,
também teriam de abdicar de comer coisas pouco saudáveis.
A força mental é idêntica.
Se quiserem ser mentalmente fortes,
têm de ter bons hábitos, tais como praticar a gratidão.
Mas também têm de largar maus hábitos,
como ter inveja do sucesso de alguém.
Não importa quantas vezes acontece,
isso vai sempre limitar-vos.
Então, como treinar o vosso cérebro a pensar de forma diferente?
Como abdicar desses maus hábitos mentais
que andaram convosco este tempo todo?
Começa-se por combater as crenças destrutivas de que falei
com crenças mais saudáveis.
Por exemplo, as crenças destrutivas acerca de nós mesmos
em geral existem porque nos sentimos desconfortáveis com as nossas emoções.
Sentirmo-nos tristes, magoados, zangados ou assustados,
todas essas coisas são desconfortáveis.
Por isso esforçamo-nos muito para evitar esse desconforto.
Tentamos escapar-lhe,
fazendo coisas como enchermo-nos de autocomiseração.
E embora isso seja uma distração no momento,
apenas prolonga a dor.
A única forma de ultrapassarmos emoções desconfortáveis,
a única forma de lidarmos com elas, é vivendo essas emoções.
Permitirmo-nos estar tristes, e depois seguir em frente.
Ter confiança na nossa capacidade
de lidar com esse desconforto.
As crenças destrutivas acerca dos outros
surgem porque nos comparamos com as outras pessoas.
Nós achamos que eles estão ou acima ou abaixo de nós.
Ou que eles podem controlar como nos sentimos.
Ou que podemos controlar como eles se comportam.
Ou culpamo-los por nos retraírem.
Mas as nossas escolhas é que são os verdadeiros culpados.
Temos de aceitar que somos nós mesmos,
e os outros estão separados de nós.
A única pessoa com quem nos deveríamos comparar
é a pessoa que fomos ontem.
E as crenças destrutivas acerca do mundo
surgem porque, lá no fundo, queremos que o mundo seja justo.
Nós queremos acreditar que, se fizermos suficientes boas ações,
nos acontecerão suficientes coisas boas.
Ou que, se aguentarmos bastantes períodos difíceis,
iremos receber algum tipo de recompensa.
Mas por fim teremos de aceitar que a vida não é justa.
E isso pode ser libertador.
Sim, significa que poderemos não ser compensados pela nossa bondade,
mas também significa que, por mais que tenhamos sofrido,
não estamos condenados a sofrer eternamente.
O mundo não funciona assim.
O nosso mundo é o que fazemos dele.
Mas claro que antes de podermos mudar o nosso mundo,
temos de acreditar que podemos mudá-lo.
Eu trabalhei uma vez com um homem que era diabético há anos.
O médico dele recomendou-lhe fazer terapia
porque ele tinha alguns maus hábitos mentais
que começavam a afetar a sua saúde física.
A mãe dele tinha morrido ainda nova, devido a complicações da diabetes,
por isso ele achava que estava condenado,
e tinha desistido por completo de tentar controlar o seu nível de glicemia.
Aliás, os níveis de glucose dele tinham-se tornado tão elevados
que já estavam a afetar a sua visão.
E tiraram-lhe a carta de condução.
O mundo dele estava a encolher.
Quando chegou ao meu gabinete,
era óbvio que ele sabia tudo o que podia fazer
para controlar os níveis de glicemia.
Ele só não achava que valesse a pena.
Mas, por fim, acabou por concordar em fazer uma pequena mudança.
Ele disse: "Vou deixar o meu hábito dos dois litros de Pepsi por dia,
"e trocá-lo por Pepsi Diet ."
Ele nem queria acreditar quão rápido os números começaram a melhorar.
E apesar de todas as semanas
ele me relembrar o quão horrível era o sabor da Pepsi Diet,
manteve-se firme.
Assim que começou a ver progressos, disse:
"Bem, talvez eu pudesse analisar outros hábitos meus.
"Eu podia trocar a minha taça noturna de gelado
"por um lanche com menos açúcar."
Um dia, ele estava numa loja de artigos usados com uns amigos
e encontrou uma bicicleta elíptica já velha e desgastada.
Comprou-a por uns tostões,
levou-a para casa, e pô-la em frente à televisão.
Começou a pedalar todas as noites,
enquanto via alguns dos seus programas favoritos.
Não só perdeu peso
como, um dia, ele notou que conseguia ver televisão
com um pouco mais de nitidez do que via antigamente.
De repente passou-lhe pela cabeça
que talvez os danos na visão não tivessem sido permanentes.
Então, definiu um novo objetivo,
recuperar a sua carta de condução.
A partir desse dia, ninguém o parou.
Nas nossas últimas sessões, ele aparecia todas as semanas a dizer:
"Então, o que vamos fazer esta semana?
Porque ele finalmente acreditava que conseguia mudar o seu mundo
e que tinha a força mental necessária para o fazer.
E que era capaz de deixar os maus hábitos mentais.
Tudo começou com um só pequeno passo.
Por isso, convido-vos a perguntarem-se:
"Que maus hábitos mentais vos estão a empatar?
"Que crenças destrutivas
"vos impedem de ser mentalmente fortes?
"Que pequeno passo poderiam dar hoje?"
Aqui mesmo, agora mesmo.
Obrigada.
(Aplausos)
Tenho uma amiga no Facebook que parece ter uma vida perfeita.
Mora numa casa maravilhosa.
Tem uma carreira muito gratificante.
Viaja com a família
nessas aventuras emocionantes nos finais de semana.
Juro que devem levar um fotógrafo profissional com eles...
(Risos)
...porque, aonde quer que vão ou o que quer que façam,
a família toda parece simplesmente maravilhosa.
Ela está sempre publicando na internet sobre como é feliz
e grata pela vida que tem.
Tenho a impressão de que ela não diz essas coisas
só para colocar no Facebook, mas porque realmente acredita nelas.
Quantos de vocês têm um amigo assim?
E quantos de vocês,
às vezes, não gostam muito dessa pessoa?
(Risos)
Todos fazemos isso, não é?
É difícil não fazer.
Mas esse modo de pensar tem um preço.
É sobre isso que quero falar hoje:
o preço de ter maus hábitos.
Vocês devem ter passado pelo "feed" do Facebook e pensado:
"E se eu der uma olhada?
É só um pouquinho.
Que mal há nisso?"
Pesquisadores descobriram
que ter inveja dos amigos do Facebook
leva, na verdade, à depressão.
Essa é apenas uma das armadilhas de nossa mente.
Vocês já reclamaram do seu chefe?
Ou observaram a vida de seus amigos e pensaram:
"Por que eles têm tanta sorte?"
Não dá para evitar, não é?
Parece não ter importância pensar assim.
Na verdade, pode até nos fazer sentir melhor no momento.
Mas esse modo de pensar desgasta nossa força mental.
Há três tipos de crenças destrutivas
que nos tornam menos eficazes e que roubam nossa força mental.
O primeiro tipo é ter opiniões prejudiciais sobre nós mesmos.
Temos a tendência de sentir pena de nós mesmos.
Apesar de ser normal ficar triste quando algo de ruim acontece,
a autopiedade vai mais longe.
É quando começamos a ampliar nossa infelicidade,
quando pensamos em coisas como:
"Por que tem sempre que acontecer comigo?"
"Eu não deveria ter que me ocupar disso."
Esse modo de pensar nos deixa presos,
concentrados no problema,
e nos impede de encontrar uma solução.
Mesmo quando não há solução,
sempre é possível agir para melhorar nossa vida ou a de outra pessoa.
Mas não conseguimos fazer isso
quando estamos ocupados sentindo pena de nós mesmos.
O segundo tipo de crença destrutiva que nos faz mal
são opiniões prejudiciais sobre outras pessoas.
Achamos que elas podem nos controlar,
e abdicamos de nosso poder.
Mas, como adultos em um país livre,
há muito poucas coisas na vida que somos obrigados a fazer.
Por isso, quando dizemos: "Tenho que trabalhar até tarde",
estamos abdicando de nosso poder.
Pode haver consequências se não trabalharmos até tarde,
mas mesmo assim é uma escolha.
Ou quando dizemos:
"Minha sogra me deixa louco",
estamos abdicando de nosso poder.
Talvez ela não seja a pessoa mais simpática do mundo,
mas somos nós que decidimos como reagir, porque estamos no controle.
O terceiro tipo de crença prejudicial que nos faz mal,
são as crenças prejudiciais sobre o mundo.
Temos a tendência de achar que o mundo nos deve algo.
Pensamos:
"Se eu me esforçar bastante, mereço ter sucesso".
Mas esperar que o sucesso caia do céu, como uma espécie de recompensa cósmica,
só leva à frustração.
Mas sei que é difícil abrir mão de nossos maus hábitos mentais.
É difícil nos livrar das crenças prejudiciais
que levamos conosco por tanto tempo.
Mas não podemos nos dar ao luxo de não abrir mão delas,
porque, mais cedo ou mais tarde, chegará um momento na vida
em que precisaremos de toda a força mental possível.
Quando eu tinha 23 anos,
achava que minha vida estava toda resolvida.
Eu me formei na faculdade.
Arranjei meu primeiro emprego importante como terapeuta.
Eu me casei.
Até comprei uma casa.
Pensei: "Isto vai ser ótimo!
Tive este começo incrível para o sucesso.
O que poderia dar errado?"
Tudo isso mudou para mim certo dia,
quando recebi um telefonema de minha irmã.
Ela disse que nossa mãe havia sido encontrada inconsciente
e levada para o hospital.
Meu marido Lincoln e eu entramos no carro e corremos para o hospital.
Não podíamos imaginar o que havia acontecido.
Minha mãe tinha apenas 51 anos.
Não tinha histórico algum de problemas de saúde.
Quando chegamos ao hospital,
os médicos explicaram que ela teve um aneurisma cerebral.
Em 24 horas,
minha mãe, que costumava acordar de manhã dizendo:
"Que belo dia para estar viva",
faleceu.
Essa notícia foi devastadora para mim.
Minha mãe e eu éramos muito próximas.
Como terapeuta, eu conhecia, na teoria, como passar pelo luto.
Mas saber e fazer são coisas muito diferentes.
Levei muito tempo até sentir que eu estava realmente me curando.
Três anos após a morte de minha mãe,
alguns amigos ligaram
e convidaram Lincoln e eu para um jogo de basquete.
Por coincidência, o jogo seria no mesmo ginásio
onde vi minha mãe pela última vez, na noite anterior ao falecimento dela.
Eu não tinha voltado lá desde então,
nem sequer sabia se queria voltar lá.
Mas conversei com Lincoln a respeito, e acabamos concordando:
"Talvez seja uma boa maneira de honrar a memória dela".
Fomos ao jogo.
Nós nos divertimos muito com nossos amigos.
Naquela noite, voltando para casa,
falamos como havia sido ótimo conseguir finalmente voltar àquele local,
e me lembrar de minha mãe com um sorriso,
em vez de todos aqueles sentimentos de tristeza.
Mas, pouco depois de chegarmos em casa,
Lincoln disse que não se sentia bem.
Alguns minutos depois, desmaiou.
Tive que chamar uma ambulância.
A família dele me encontrou no pronto-socorro.
Esperamos o que pareceu uma eternidade,
até finalmente aparecer um médico.
Mas, em vez de nos levar para ver Lincoln,
ele nos levou a uma sala privada.
Pediu para nos sentarmos,
e explicou que Lincoln,
a pessoa mais aventureira que eu já havia conhecido,
havia morrido.
Não sabíamos no momento, mas ele teve um ataque cardíaco.
Ele tinha apenas 26 anos.
Não tinha qualquer histórico de problemas cardíacos.
Então, lá estava eu, uma viúva de 26 anos,
e não tinha minha mãe.
Pensei: "Como vou superar isto?"
Descrever esse período como doloroso em minha vida
parece um eufemismo.
Foi durante esse período que percebi que, quando passamos por tempos difíceis,
ter bons hábitos não basta.
Basta um ou dois pequenos hábitos
para nos fazer mal.
Eu me esforcei ao máximo,
não só para criar bons hábitos em minha vida,
mas para me livrar desses pequenos hábitos,
por mais pequenos que pudessem parecer.
Durante tudo isso,
mantive a esperança de que, um dia, a vida pudesse melhorar.
E acabou melhorando.
Alguns anos mais tarde, conheci Steve,
e nos apaixonamos.
Eu me casei de novo.
Vendemos a casa em que eu havia morado com Lincoln,
e compramos outra, em uma região nova.
Arranjei um novo emprego.
Mas, quase tão rápido quanto respirei aliviada
com aquele meu recomeço,
recebemos a notícia de que o pai de Steve tinha um câncer terminal.
Comecei a pensar:
"Por que isso tem sempre que acontecer?"
"Por que tenho que perder todas as pessoas que amo?"
"Isso não é justo."
Mas, se eu havia aprendido algo,
era que esse modo de pensar me faria mal.
Eu sabia que iria precisar de toda a força mental possível
para superar mais uma perda.
Então, eu me sentei e escrevi uma lista
de todas as coisas que as pessoas mentalmente fortes não fazem.
E li essa lista toda.
Era um lembrete de todos aqueles maus hábitos
que tive em algum momento, e que me deixariam presa.
Continuei lendo essa lista várias vezes.
E realmente precisava disso,
porque, algumas semanas depois de escrevê-la,
o pai de Steve faleceu.
Minha história me ensinou que o segredo para ser mentalmente forte
é largar todos os maus hábitos mentais.
A força mental é muito parecida com a força física.
Se quiséssemos ser fisicamente fortes,
precisaríamos ir à academia e levantar pesos.
Mas, se quiséssemos mesmo ver resultados,
também teríamos que abrir mão de alimentação pouco saudável.
A força mental é idêntica.
Se quisermos ser mentalmente fortes,
precisaremos ter bons hábitos, como praticar a gratidão.
Mas também temos que largar maus hábitos,
como ter inveja do sucesso de alguém.
Não importa quantas vezes aconteça, isso irá nos fazer mal.
Como treinamos o cérebro para pensar de modo diferente?
Como largamos esses maus hábitos mentais que levamos conosco?
Começa pelo combate às crenças prejudiciais de que falei
com crenças mais saudáveis.
Por exemplo, crenças prejudiciais sobre nós mesmos
em geral existem porque não nos sentimos à vontade com nossas emoções.
Ficar triste, magoado, zangado ou assustado,
tudo isso é desconfortável.
Por isso, nós nos esforçamos muito para evitar esse desconforto.
Tentamos escapar dele,
fazendo coisas como sentir pena de nós mesmos.
Embora seja uma distração temporária,
isso só prolonga a dor.
O único modo de superar emoções desconfortáveis e lidar com elas
é passar por essas emoções,
permitir ficarmos tristes, e depois seguir em frente.
É adquirir confiança em nossa capacidade de lidar com esse desconforto.
As crenças prejudiciais sobre os outros acontecem
porque nos comparamos com as outras pessoas.
Achamos que elas estão acima ou abaixo de nós,
ou que podem controlar como nos sentimos,
ou que podemos controlar como elas se comportam.
Ou nós as culpamos por não nos permitirem avançar.
Mas são nossas próprias escolhas que fazem isso.
Temos que aceitar que somos nós mesmos, e que os outros estão separados de nós.
A única pessoa com quem você deve se comparar
é a pessoa que você foi ontem.
E as crenças prejudiciais sobre o mundo acontecem
porque, lá no fundo, queremos que o mundo seja justo.
Queremos acreditar
que, se fizermos boas ações o bastante, nos acontecerão coisas boas o bastante.
Ou que, se aguentarmos períodos difíceis o bastante,
receberemos algum tipo de recompensa.
Mas, no final, temos que aceitar que a vida não é justa.
E isso pode ser libertador.
Significa que não seremos necessariamente compensados por nossa bondade,
mas também significa que, por mais que tenhamos sofrido,
não estamos condenados a continuar sofrendo.
O mundo não funciona assim.
Nosso mundo é o que fazemos dele.
Mas é claro que, antes de podermos mudá-lo,
temos que acreditar que podemos.
Trabalhei uma vez com um homem que era diabético há anos.
O médico dele lhe recomendou fazer terapia
porque ele tinha alguns maus hábitos mentais
que começavam a afetar sua saúde física.
A mãe dele havia morrido ainda nova, devido a complicações de diabetes.
Por isso, ele acreditava que estava condenado
e havia desistido totalmente de tentar controlar seu nível de glicose.
Na verdade, a glicemia dele estava tão alta ultimamente
que começava a afetar sua visão.
E haviam retirado sua carteira de motorista.
O mundo dele estava encolhendo.
Quando chegou a meu consultório,
era óbvio que ele sabia tudo o que podia fazer
para controlar os níveis de glicose.
Ele só achava que não valia a pena.
Mas, no final, concordou em fazer uma pequena mudança.
Ele disse: "Vou largar meu hábito de tomar dois litros de Pepsi por dia,
e trocar por Diet Pepsi."
Ele não conseguia acreditar na rapidez em que os valores começaram a melhorar.
Apesar de ele vir toda semana lembrar para mim
como o sabor de Diet Pepsi era horrível,
(Risos)
ele se manteve firme.
Assim que começou a ver progressos, disse:
"Talvez eu possa analisar meus outros hábitos.
Posso trocar minha taça noturna de sorvete
por um lanche com menos açúcar".
Um dia, ele estava com alguns amigos em um bazar beneficente
e encontrou uma bicicleta ergométrica velha e malconservada.
Ele a comprou por alguns trocados,
levou-a para casa e a colocou na frente da TV.
Começou a pedalar todas as noites,
enquanto assistia a alguns de seus programas favoritos.
Não só perdeu peso
como, certo dia, notou que conseguia ver TV
com um pouco mais de nitidez do que antes.
De repente lhe ocorreu
que talvez os danos à visão não fossem permanentes.
Então, definiu um novo objetivo: recuperar sua carteira de motorista.
A partir daquele dia, ele se animou.
Em nossas últimas sessões, ele vinha toda semana dizendo:
"O que vamos fazer nesta semana?"
Porque ele finalmente acreditava que conseguia mudar seu mundo
e que tinha a força mental para mudá-lo.
E que era capaz de largar os maus hábitos mentais.
Tudo começou com apenas um pequeno passo.
Portanto, convido vocês a se perguntarem:
"Que maus hábitos mentais estão te fazendo mal?"
"Que crenças prejudiciais
me impedem de ser mentalmente forte?"
"Que pequeno passo eu poderia dar hoje?"
Aqui mesmo, neste momento.
Obrigada.
Am o prietenă pe Facebook a cărei viață pare perfectă.
Locuiește într-o casă splendidă
și are o carieră plină de satisfacții.
Împreună cu familia ei,
merge în weekend-uri în tot felul de excursii aventuroase
și jur că trebuie să ia
un fotograf profesionist cu ei,
(Râsete)
deoarece nu contează unde merg și ce fac,
arată cu toții grozav.
Și ea postează mereu despre cât de binecuvântată este
și cât de recunoscătoare este pentru viața pe care o are.
Și am sentimentul că nu spune aceste lucruri doar așa,
de dragul facebook-ului, ci chiar le simte.
Câți dintre voi aveți un prieten de genul ăsta?
Și câți dintre voi
nu o prea simpatizează uneori pe această persoană?
(Râsete)
Cu toții o facem, nu-i așa?
Este greu să nu o faci.
Dar acest fel de a gândi ne costă scump.
Despre asta aș vrea să vă vorbesc azi:
despre ce ne costă obiceiurile noastre negative.
Poate că ți-ai verificat newsfeed-ul de pe facebook
și ți-ai spus: „Și ce dacă îmi dau ochii peste cap?
Sunt doar cinci secunde din timpul meu.
Cum ar putea să îmi facă rău?
Ei bine, cercetătorii au aflat
că a-ți invidia prietenii pe Facebook
duce de fapt la depresie.
Este doar una din capcanele pe care mintea noastră ne-o întinde.
Te-ai plâns vreodată despre șeful tău?
Sau te-ai uitat la viețile prietenilor tăi și te-ai gândit:
„De ce au mereu acest noroc?"
Nu te poți abține să nu gândești așa, nu?
Acest mod de a gândi pare nesemnificativ în acel moment.
De fapt, te poate face chiar să te simți mai bine pe moment.
Dar acest mod de gândire îți consumă puterea mintală.
Sunt trei feluri de credințe distructive,
care ne fac mai puțin eficienți
și ne răpesc puterea mintală.
Primele, sunt credințele nesănătoase despre noi înșine.
Avem tendința de a ne autocompătimi.
În timp ce e ok să fii trist atunci când ceva rău se întâmplă,
mila de sine merge dincolo de asta.
Apare atunci când începi să-ți exagerezi ghinionul.
Când gândești lucruri precum:
„De ce trebuie să mi se întâmple mereu mie?",
„Nu ar trebui să mă confrunt cu asta."
Acest fel de a gândi te ține blocat,
te ține concentrat pe problemă,
te ține departe de a găsi o soluție.
Și chiar și atunci când nu poți veni cu o soluție,
te poți strădui să-ți faci propria viață sau a celorlalți mai bună.
Dar nu poți face asta când ești ocupat plângându-ți de milă.
Al doilea tip de credințe distructive care ne trag înapoi
sunt credințele nesănătoase despre ceilalți.
Credem că ceilalți oameni ne pot controla
și renunțăm la puterea noastră.
Dar ca adulți care trăim într-o țară liberă,
sunt foarte puține lucruri în viață pe care suntem obligați să le facem.
Așa că atunci când spui: „Trebuie să lucrez până târziu",
renunți la puterea ta.
Da, poate că vor fi consecințe dacă nu lucrezi până târziu,
dar și asta e tot o alegere.
Sau când spui: „Soacra mea mă înnebunește!",
renunți la puterea ta.
Poate că nu este cea mai drăguță persoană de pe pământ,
dar depinde de tine cum îi răspunzi,
deoarece tu deții controlul.
Al treilea tip de credințe nesănătoase care ne țin pe loc,
sunt credințele nesănătoase despre lume.
Tindem să credem că lumea ne datorează ceva.
Gândim că: „Dacă depun atâta efort,
atunci merit să am succes."
Dar dacă te aștepți ca succesul să-ți cadă în brațe
ca un fel de răsplată cosmică,
vei ajunge doar la dezamăgire.
Știu că e greu să renunți la obișnuințele mintale negative.
Este greu să scapi de acele credințe nesănătoase
pe care le cărăm cu noi de atâta vreme.
Dar nu îți poți permite să nu renunți la ele.
Deoarece mai devreme sau mai târziu, vei ajunge într-un moment
în care vei avea nevoie de toată puterea mintală pe care o poți genera.
Când aveam 23 de ani,
am crezut că traiectoria vieții mele e clar definită.
Mi-am terminat masterul,
am obținut primul post ca terapeut,
m-am căsătorit...
și chiar mi-am cumpărat o casă.
Și mă gândeam: „O să fie minunat!"
„Sunt în plin avânt pe trambulina succesului."
Ce ar putea merge rău?
Totul s-a schimbat într-o zi,
când am primit un telefon de la sora mea.
Mi-a spus ca mama noastră a fost găsită inconștientă
și a fost dusă la spital.
Am sărit în mașină cu soțul meu, Lincoln, grăbindu-ne către spital;
nu ne puteam imagina ce putuse fi în neregulă.
Mama mea avea doar 51 de ani.
Nu avea niciun istoric de probleme de sănătate, de niciun fel.
Când am ajuns la spital,
doctorii ne-au explicat că a avut un anevrism cerebral
și în 24 de ore, mama mea,
care obișnuia să ne trezească dimineața spunând:
„Este o zi minunată de trăit!",
plecase dintre noi.
Această veste m-a devastat.
Mama mea și cu mine fusesem foarte apropiate.
Ca terapeut, cunoșteam la nivel intelectual fazele doliului.
Dar teoria e una, practica e alta.
A durat mult timp până când am simțit că mă vindec cu adevărat.
La cea de-a treia comemorare a morții mamei mele,
niște prieteni au sunat
și m-au invitat pe mine și pe Lincoln la un joc de baschet.
Coincidenţa face că se juca în același loc
unde am văzut-o ultima dată pe mama mea,
în noaptea de dinainte de a se stinge.
Nu mă mai dusesem acolo de atunci.
Nici măcar nu eram sigură că vreau să mă duc iar acolo.
Dar am vorbit cu Lincoln despre asta și într-un final am spus:
„Poate că ar fi un mod potrivit de a onora amintirea ei."
Așa că am mers
și chiar ne-am simțit foarte bine cu prietenii noștri.
Pe drumul spre casă în acea noapte,
am vorbit despre cât de minunat era
să putem să ne reîntoarcem într-un final în acel loc
și să ne amintim zâmbind de mama mea,
fără a ne lăsa copleșiți de acele sentimente de tristețe.
Dar la scurt timp după ce am ajuns acasă, Lincoln a spus că nu se simte bine.
Câteva minute mai târziu, s-a prăbușit.
A trebuit să sun la salvare.
M-am întâlnit cu famila lui la urgențe.
Am așteptat un timp care a părut o veșnicie,
până când, în cele din urmă, a venit un doctor.
Dar în loc să ne ducă să îl vedem pe Lincoln,
ne-a dus într-o cameră separată,
ne-a rugat să luăm loc
și ne-a explicat că Lincoln,
care a fost cea mai aventuroasă persoană pe care am întâlnit-o vreodată,
s-a dus.
Nu am știut atunci, dar avusese un atac de cord.
Avea doar 26 de ani.
Nu avea un istoric de probleme cardiace.
Așa că m-am trezit văduvă la 26 de ani
și fără mama mea.
Mă gândeam: „Cum o să trec prin asta?"
Și să descriu asta doar ca pe o perioadă dureroasă a vieții mele,
ar fi prea puțin.
Și în acea perioadă am realizat
că atunci când treci cu adevărat prin momente grele,
obiceiurile bune nu sunt suficiente.
E nevoie doar de unul sau două mici obiceiuri
care să te tragă înapoi.
Am lucrat cât de intens am putut,
nu doar pentru a crea obiceiuri bune în viața mea,
dar și pentru a scăpa de micile obiceiuri negative,
nu contează cât de mici păreau.
După toate astea,
mi-am păstrat speranța că într-o zi, viața ar putea fi mai bună.
Și într-un final, chiar s-a întâmplat.
Câțiva ani mai târziu, l-am întâlnit pe Steve.
Și ne-am îndrăgostit.
Și m-am recăsătorit.
Am vândut casa în care am locuit cu Lincoln
și ne-am luat o casă nouă, într-o zonă nouă
și mi-am luat o nouă slujbă.
Dar aproape la fel de repede cât am oftat de ușurare
privind noul început pe care îl aveam,
am aflat că tatăl lui Steve avea cancer în fază terminală.
Și am început să mă gândesc:
„De ce aceste lucruri trebuie să se tot întâmple?"
„De ce trebuie să îi pierd mereu pe cei dragi?"
„Nu este drept!"
Dacă am învățat ceva,
a fost că acel mod de gândire m-ar trage înapoi.
Știam că voi avea nevoie
de cât de multă putere mintală puteam strânge,
pentru a trece printr-o altă pierdere.
Așa că m-am așezat și am scris o listă
cu toate lucrurile pe care oamenii puternici mintal nu le fac.
Și am recitit acea listă.
Îmi reamintea de toate acele obiceiuri negative
pe care le-am avut într-o vreme sau alta, care m-au ținut blocată.
Și am continuat să citesc acea listă încontinuu
și am avut într-adevăr nevoie de ea,
deoarece în decursul câtorva săptămâni de când o scrisesem,
tatăl lui Steve murise.
Călătoria mea m-a învățat că secretul pentru a fi puternic mintal
e că trebuie să renunți la obiceiurile mintale rele.
Puterea mintală se aseamănă mult cu puterea fizică.
Dacă vrei să fii puternic fizic,
trebuie să mergi la sală și să ridici greutăți.
Dar dacă vrei cu adevărat să vezi rezultate,
trebuie să renunți și la mâncarea nesănătoasă.
Cu puterea mintală e la fel.
Dacă vrei să fii puternic mintal,
ai nevoie de obiceiuri bune, precum practicarea recunoștinței.
Dar trebuie și să renunți la obiceiurile rele,
precum a avea resentimente față de succesul cuiva.
Nu contează cât de des se întâmplă,
te va trage înapoi.
Deci, cum îți antrenezi creierul să gândească diferit?
Cum renunți la acele obiceiuri mintale rele,
pe care le-ai cărat cu tine?
Începe prin a înlătura acele credințe nesănătoase despre care am vorbit,
cu unele mai sănătoase.
De exemplu, credințele nesănătoase despre noi înșine,
majoritatea apar deoarece nu ne simțim confortabil cu emoțiile noastre.
Să te simți trist, rănit, mânios sau speriat
este inconfortabil.
Așa că ne străduim intens să evităm acest disconfort.
Încercăm să evadăm,
făcând lucruri ca a ne plânge de milă.
Și deși asta e o distragere temporară,
doar prelungește durerea.
Singurul fel de a trece prin aceste emoții inconfortabile,
singurul fel de a te descurca cu ele, este să treci prin ele.
Să te lași să te simți trist și apoi să mergi mai departe.
Să câștigi încredere în abilitatea ta
de a naviga prin acel disconfort.
Credințele nesănătoase despre ceilalți apar
deoarece ne comparăm cu alți oameni.
Credem că ei sunt fie deasupra, fie dedesubtul nostru
sau credem că ei pot să controleze cum simțim
sau că noi putem controla cum se comportă ei
sau îi blamăm pentru că ne trag înapoi.
Dar în realitate, propriile noastre alegeri fac asta.
Trebuie să accepți că ești stăpânul propriei tale persoane
și că alți oameni sunt separați de tine.
Singura persoană cu care ar trebui să te compari
este persoana care ai fost ieri.
Credințele nesănătoase despre lume
apar deoarece, adânc în interiorul nostru, vrem ca lumea să fie dreaptă.
Vrem să credem că dacă facem suficiente fapte bune,
ni se vor întâmpla suficiente lucruri bune.
Sau dacă am trecut prin destule momente rele,
vom primi un fel de recompensă.
Dar, într-un final, trebuie să accepți că viața nu e dreaptă.
Și acest lucru poate fi eliberator.
Da, asta înseamnă ca nu vei fi neapărat recompensat pentru bunătate,
dar mai înseamnă și că nu contează cât de mult ai suferit,
nu ești condamnat să suferi pe veci.
Lumea nu funcționează așa.
Lumea ta este cea pe care tu o creezi.
Dar, bineînțeles, înainte ca tu să-ți poți schimba lumea,
trebuie să crezi că poți să o schimbi.
Am lucrat cândva cu un bărbat care fusese diabetic ani de zile.
Medicul său l-a trimis la terapie
deoarece avea câteva obiceiuri mintale rele,
care începuseră să îi afecteze sănătatea fizică.
Mama sa murise din cauza complicațiilor diabetului la o vârstă tânără,
așa că el credea că este condamnat
și renunțase să încerce să își regleze glicemia.
De fapt, glicemia sa devenise în ultimul timp atât de ridicată,
încât începuse să îi afecteze vederea.
Și i-a fost luat permisul de conducere.
Iar lumea sa se micșora.
Când a ajuns în cabinetul meu, era clar:
știa toate lucrurile pe care ar putea să le facă
pentru a-și regla glicemia,
însă el nu considera că merită efortul.
Dar, în cele din urmă, a fost de acord să facă o singură mică schimbare.
A spus: „Renunț la obiceiul de a-mi bea cei doi litri de Pepsi
și voi trece pe Pepsi dietetic."
Și aproape că nu îi venea să creadă cât de repede au apărut îmbunătățirile.
Și chiar dacă venea în fiecare săptămână
să-mi amintească cât de oribil era gustul de Pepsi dietetic,
s-a ținut de asta.
Și odată ce a început să vadă mici îmbunătățiri și-a spus:
„Ei bine, poate aș putea să fiu atent și la alte obiceiuri."
A spus: „Aș putea să înlocuiesc bolul meu de înghețată din fiecare seară
cu o gustare cu mai puțin zahăr."
Într-o zi, a fost cu câțiva prieteni într-un magazin second hand
și a găsit acea bicicletă medicinală veche.
A cumpărat-o pentru câțiva bănuți,
a adus-o acasă și a plasat-o în fața televizorului.
Și a început să pedaleze
în timp ce urmărea câteva emisiuni preferate în fiecare seară.
Și nu numai că a pierdut din greutate,
dar într-o zi, a observat că poate vedea la televizor
puțin mai clar decât înainte.
Și brusc i-a trecut prin minte
că poate deteriorarea vederii sale nu era permanentă.
Așa că și-a fixat un nou scop:
să își reobțină permisul de conducere.
Și din acea zi a luat avânt.
La finele terapiei, venea în fiecare săptămână
spunând: „Ok, ce vom face săptămâna asta?"
Deoarece într-un final începuse să creadă că își poate schimba lumea
și că avea puterea mintală să o facă
și că putea renunța la obiceiurile sale distructive.
Și totul a început cu un pas mic.
Așa că vă invit să vă gândiți
ce obiceiuri mintale vă trag înapoi?
Ce credințe nesănătoase
vă împiedică să fiți atât de puternici mental cum ați putea fi?
Și ce pas mic ați putea face azi?
Chiar aici, chiar acum.
Mulțumesc!
(Aplauze)
У меня в фейсбуке есть подруга, жизнь которой кажется идеальной.
Она живёт в прекрасном доме.
У неё чрезвычайно плодотворная карьера.
По выходным она с семьёй
устраивает разные увлекательные приключения.
И я клянусь: они как будто
берут с собой профессионального фотографа,
(Смех)
потому что, где бы они ни были и что бы ни делали,
вся их семья выглядит великолепно.
И она всегда пишет о том, насколько ей повезло
и как она благодарна за доставшуюся ей жизнь.
И я чувствую, что это
не просто сообщения в фейсбуке. Она на самом деле так думает.
У кого из вас есть такой друг?
И кто из вас
иногда недолюбливает этого человека?
(Смех)
Такое со всеми случается, правда?
Этого трудно избежать.
Но за этот образ мышления приходится платить.
И именно об этом я хочу поговорить с вами сегодня —
о том, чего нам стоят вредные привычки.
Вы могли прокрутить ленту фейсбука
и подумать: «Ну и что с того, что я закатываю глаза?
На это уйдёт от силы пять секунд.
Какой вред это может мне нанести?»
Но исследователи выяснили,
что зависть к друзьям в фейсбуке
приводит к депрессиям.
И это лишь одна из ловушек, которые мозг может расставить для нас.
Доводилось ли вам жаловаться на своего начальника?
Или смотреть на жизнь друзей и думать:
«Почему им так везёт?»
И вы не можете так не думать, правильно?
В этот момент подобный образ мышления кажется безвредным.
Вы даже можете на какой-то миг почувствовать себя лучше.
Но такой образ мышления подтачивает вашу силу духа.
Существует три типа разрушительных убеждений,
которые делают нас менее эффективными
и крадут нашу силу духа.
Первый тип — пагубные убеждения на свой счёт.
Нам свойственно жалеть себя.
Нормально чувствовать грусть, если случилось что-то плохое,
но жалость к себе — это уже перебор.
В этот момент вы начинаете преувеличивать своё горе.
Когда вы думаете что-то вроде:
«Почему такое всегда случается со мной?
Я не должен проходить через всё это».
Такой образ мышления заводит в тупик
и заставляет фокусироваться на проблеме
вместо того, чтобы искать её решение.
И даже если вы не можете найти решение,
всегда можно предпринять какие-то шаги, чтобы улучшить свою или чужую жизнь.
Но вы не можете этого сделать,
пока поглощены жалостью к себе.
Второй тип разрушительных убеждений, мешающих нам, —
пагубные убеждения на чужой счёт.
Мы думаем, что другие люди могут нас контролировать,
и отдаём свою власть.
Но мы взрослые люди, живущие в свободной стране,
и существует очень немного вещей, которые мы обязаны делать.
Поэтому, говоря: «Я должен задержаться на работе»,
вы отдаёте свою власть.
Да, если вы не задéржитесь, то могут быть последствия,
но у вас по-прежнему есть выбор.
Или когда вы заявляете: «Моя свекровь сводит меня с ума», —
вы отдаёте свою власть.
Может, она и не самый приятный человек на земле,
но вам решать, как на неё реагировать,
потому что это в вашей власти.
Третий тип убеждений, мешающих нам, —
пагубные убеждения о мире.
Нам свойственно думать, что мир нам что-то должен.
Мы думаем: «Если я приложу достаточно усилий,
я заслужу успех».
Но надежда на то, что успех свалится с небес,
как своего рода вселенская награда,
приведёт лишь к разочарованию.
Я знаю — трудно отказаться от вредных психологических привычек.
Трудно избавиться от этих нездоровых взглядов,
которых мы так долго придерживались.
Но вы не можете позволить себе жить с ними дальше.
Потому что, рано или поздно, в вашей жизни настанет момент,
когда вам понадобится вся сила духа, на которую вы способны.
Когда мне было 23,
я считала, что разобралась в жизни.
Я закончила аспирантуру,
устроилась на свою первую работу в качестве психиатра,
вышла замуж
и даже купила дом.
Я думала: «Всё будет замечательно!
У меня такой невероятный старт».
Что могло пойти не так?
Но однажды всё изменилось,
когда мне позвонила моя сестра.
Она сказала, что нашу мать обнаружили без сознания
и увезли в больницу.
Мы с мужем Линкольном прыгнули в машину и помчались в больницу.
Мы не могли представить, что могло случиться.
Моей матери был всего лишь 51 год.
У неё никогда не было никаких проблем со здоровьем.
Когда мы прибыли в больницу,
врачи объяснили, что у неё была аневризма головного мозга.
И в течение 24 часов моя мать,
встречавшая каждое утро фразой: «Какой чудесный день, чтобы жить»,
скончалась.
Эта новость выбила меня из колеи.
Мы с матерью были очень близки.
Будучи психиатром, я знала, как справляться с горем.
Но «знать» и «делать» — порой совершенно разные вещи.
Прошло очень много времени, прежде чем я почувствовала, что мне становится лучше.
И тут, на третью годовщину смерти моей матери,
позвонили друзья
и пригласили нас с Линкольном на баскетбольный матч.
По стечению обстоятельств, он проходил
в том же зале, где я в последний раз видела свою мать
в ночь перед её смертью.
После этого я там больше не бывала.
И мне не очень хотелось возвращаться.
Но мы с Линкольном всё обсудили и решили,
что это может быть отличным способом почтить её память.
Мы отправились на матч
и даже приятно провели время с друзьями.
По дороге домой тем вечером
мы говорили о том, как здóрово,
что мы можем снова бывать в этом месте
и вспоминать мою маму с улыбкой
вместо того, чтобы горевать о ней.
Но вскоре после прибытия домой Линкольн сказал, что плохо себя чувствует.
Спустя несколько минут он потерял сознание.
Мне пришлось вызвать скорую.
Его семья встретила меня в отделении неотложной помощи.
Мы, казалось, прождали целую вечность,
прежде чем появился врач.
Но вместо того, чтобы проводить нас к Линкольну,
он пригласил нас в отдельный кабинет,
усадил нас
и объяснил, что Линкольна,
редкого любителя приключений,
не стало.
Мы не знали тогда, но у него случился сердечный приступ.
Ему было только 26.
У него никогда не было проблем с сердцем.
Так я оказалась 26-летней вдовой,
и у меня больше не было мамы.
Я думала: «Как я справлюсь с этим?»
Сказать, что этот период моей жизни был болезненным,
всё равно, что ничего не сказать.
Именно тогда я поняла,
что когда вы переживаете трудные времена,
полезных привычек недостаточно.
А всего пара маленьких вредных привычек
может завести вас в тупик.
Я изо всех сил работала над тем,
чтобы не только обзавестись полезными,
но и избавиться от этих вредных привычек,
какими бы мелкими они ни были.
И всё это время
во мне теплилась надежда, что когда-нибудь всё наладится.
И в конце концов это произошло.
Несколько лет спустя я встретила Стива,
мы влюбились друг в друга,
и я снова вышла замуж.
Мы продали наш с Линкольном дом
и купили новый, в другом районе,
а я нашла новую работу.
Но почти сразу же после того, как я вздохнула с облегчением,
начав жизнь сначала,
у папы Стива обнаружили рак.
И я начала думать:
«Почему так всегда происходит?
Почему я должна терять своих близких?
Это несправедливо».
Но если чему-то я и научилась,
так это тому, что такой образ мышления мне не поможет.
Я знала, что мне понадобится
вся сила духа, которую удастся собрать,
чтобы пережить ещё одну потерю.
Поэтому я села и составила список того,
что не делают психологически устойчивые люди.
Я перечитала этот список.
Он напомнил мне обо всех вредных привычках,
что когда-либо были у меня и загоняли меня в тупик.
Я перечитывала этот список снова и снова.
Мне действительно это было нужно,
потому что через несколько недель
папа Стива скончался.
Мой опыт научил меня, что нельзя стать психологически устойчивым,
не избавившись от вредных психологических привычек.
Сила духа очень похожа на физическую силу.
Чтобы стать физически сильными,
вы хóдите в тренажёрный зал и поднимаете тяжести.
Но видимых результатов можно достичь,
лишь отказавшись от неправильного питания.
Точно так же и сила духа.
Добиться психологической устойчивости
можно, вырабатывая полезные привычки, например, умение быть благодарным.
Но и придётся бросить вредные привычки,
такие, например, как привычка завидовать чужому успеху.
Неважно, как часто такое происходит,
это заведёт вас в тупик.
Итак, как научить свой мозг думать по-другому?
Как отказаться от вредных психологических привычек,
которые стали неотделимы от вас?
Прежде всего вам нужно противопоставить нездоровым взглядам, о которых я говорила,
здоровые взгляды.
Например, пагубные убеждения на свой счёт
возникают, когда наши чувства доставляют нам дискомфорт.
Грусть, обида, злость, страх —
все эти чувства нам неприятны.
И мы делаем всё, что угодно, лишь бы этого дискомфорта избежать.
Мы пытаемся избежать этого,
например, жалея себя.
И хотя это на время отвлекает,
так мы лишь продлеваем боль.
Единственный способ преодолеть неприятные эмоции,
единственный способ справиться с ними — это пройти через них.
Позволить себе испытать грусть и двигаться дальше,
убедившись в своей способности
справляться с этим дискомфортом.
Пагубные убеждения на чужой счёт возникают,
когда мы сравниваем себя с другими людьми.
Мы считаем, что они выше или ниже нас.
Или что они могут управлять нашими чувствами.
Или что мы можем управлять их поведением.
Или мы виним их за собственные неудачи.
Но на самом деле всё зависит от нашего выбора.
Нужно принять, что вы самостоятельная личность,
и другие люди обособлены от вас.
Вы не должны сравнивать себя ни с кем,
кроме себя вчерашнего.
Ну а пагубные убеждения относительно мира возникают
из-за того, что в глубине души мы хотим жить в справедливом мире.
Мы хотим верить, что если сделаем что-то хорошее,
то что-то хорошее произойдёт и с нами.
Или что после череды тяжёлых испытаний
мы получим какую-то награду.
Но в итоге вам придётся принять несправедливость жизни.
Это раскрепощает.
Да, это значит, что ваша доброта не всегда будет вознаграждена,
но это также значит, что сколько бы вы ни страдали,
вы не обречены страдать вечно.
Мир устроен не так.
Ваш мир таков, каким вы его делаете.
Но, конечно, прежде чем менять свой мир,
вы должны поверить в то, что можете это сделать.
Когда-то я работала с человеком, годами страдавшим диабетом.
Лечащий врач направил его на терапию
из-за вредных психологических привычек,
которые стали влиять на его физическое здоровье.
Его мать рано умерла от осложнений, вызванных сахарным диабетом,
поэтому он уверил себя, что обречён,
и просто перестал следить за собственным уровнем сахара.
На деле, уровень сахара в его крови настолько повысился,
что начал влиять на зрение.
У него отобрали водительское удостоверение,
и его мир сжимался.
Когда он пришёл ко мне в офис, был ясно,
что он знает, какие меры нужно принимать, чтобы контролировать сахар в крови.
Он просто считал, что это не стоит усилий.
Но в итоге он согласился на небольшую перемену.
Он решил: «Я перестану пить по два литра пепси в день
и заменю его диетическим пепси».
И он не мог поверить, как быстро его показатели стали улучшаться.
И хотя каждую неделю он приходил
с напоминанием о том, насколько ужасен вкус диетического пепси,
он продолжал его пить.
И как только он заметил небольшие улучшения,
он решил: «Может, мне стоит подумать и о других своих привычках?
Я могу променять ежевечернюю порцию мороженного
на закуску с меньшим содержанием сахара».
А потом он как-то раз побывал с друзьями в комиссионном магазине
и нашёл там себе старый велотренажёр.
Он купил его за пару баксов,
приволок домой, установил напротив телевизора
и начал каждый вечер
крутить педали во время просмотра своих любимых передач.
Он не только сбросил вес —
однажды он заметил, что видит изображение на экране телевизора
немного чётче, чем раньше.
И он внезапно понял,
что урон, нанесённый его зрению, может быть обратимым.
Тогда он задался новой целью:
вернуть водительское удостоверение.
С этого дня он просто пылал энтузиазмом.
Под конец нашего курса он приходил каждую неделю
и спрашивал: «Чем мы займёмся на этой неделе?»
Он наконец поверил, что может изменить свой мир,
что у него было достаточно силы духа, чтобы изменить его,
и что он мог отбросить вредные ментальные привычки.
И всё это началось с одного шажка.
Поэтому я предлагаю вам подумать,
какие вредные психологические привычки мешают вам жить?
Какие пагубные убеждения
мешают вам стать психологически устойчивыми?
И какой шажок вы можете сделать сегодня?
Прямо здесь и сейчас.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Kam nje shoqe ne Facebook, jeta e te ciles duket perfekte.
Ajo jeton ne nje shtepi te bukur.
Dhe ka nje karriere mjaft te sukseshme.
Dhe ajo dhe familja e saj shkojne sebashku
ne te gjithe ato adventura interesante fundajvave
Dhe betohem qe marrin
nje fotograf profesional bashke me to.
(Te qeshura)
sepse pavaresisht ku shkojne apo cfare bejne,
e gjithe familja thjesht duket e bukur.
Dhe gjithmone poston se sa e bekuar eshte,
dhe sa mirenjohese eshte per jeten qe ka.
Une marr ndjesine qe ajo nuk i thote keto
vetem per hir te Facebook-ut por i ka me te vertete.
Sa nga ju keni nje shoqe te tille?
Dhe sa nga ju
pak a shume nuk ju pelqen ai person ndonjehere?
(Te qeshura)
Te gjithe e bejme kete, apo jo?
Eshte veshtire te mos e besh.
Por menyra e te menduarit na kushton ne dicka.
Dhe per kete dua te ju flas sot -
eshte cfare zakonet tona te keqija na kushtojne ne.
Ndoshta levizni faqen e Facebook-ut
dhe mendoni, "E cfare neqoftese i rrotulloj syte?
Eshte vetem pese sekonda.
Si mund te lendoj dicka e tille?"
Kerkuesit kane gjetur
se te kesh zili miqte e tu ne Facebook,
te con ne depresion.
Ajo eshte vetem nje nga kurthet qe mendjet tone mund te na vejne.
Jeni ankuar ndonjehere per shefin tuaj?
ose keni pare jetet e miqeve tuaj dhe keni menduar,
"Pse kane kaq shume fat"?
Nuk mund te ndaloni se menduari ashtu,apo jo?
Menyra e te menduarit duket e vogel ne ate moment.
Ne fakt,mund te ju bej ju te ndiheni mire ne moment.
Por ajo menyre mendimi esht duke konsumuar fuqine tuaj mendore.
Ka tre lloje besimesh destruktive
qe na bejne ne te ndihemi me pak efektive,
dhe na vjedhin fuqine tone mendore.
E para eshte besimet jo te shendetshme per veten tone.
Ne kemi te tendencen te ndjehemi keq per veten tone.
Dhe pse eshte OK te merzitemi kur dicka e keqe ndodh,
Keqardhja per veten shkon larg.
Eshte kur fillon te terheqesh fatin e keq.
Kur mendon gjera si,
"Pse keto gjera gjithmone me ndodhin mua?"
"Nuk duhet te merrem me ate."
Ajo menyre e te menduarit ju mban te ngecur,
ju mban te fokusuar tek problemi,
ju mban larg gjetjes se zgjidhjes.
Dhe atehere kur nuk mund te krijoni nje zgjidhje,
gjithmone mund te beni nje hap per te permiresuar jeten tuaj ose dikujt tjeter.
Por ju nuk mund ta beni ate
kur jeni te zene duke ju ardhur keq per veten.
Lloji i dyte i besimit destruktiv eshte ajo cfare ju frenon
eshte besimet e pashendetshme rreth te tjereve.
Ne mendojme se njerzit e tjere mund te na kontrollojne,
dhe dhurojme shume nga energjia jone.
Por si te rritur qe jetojme ne nje vend te lire,
Ka disa gjera ne jete qe mund te beni.
Keshtu qe kur thoni, "Kam per te punuar vete,"
dorezoni energjine tuaj.
Po, ndoshta do te kete pasoje neqoftese nuk punoni vone,
por perseri eshte nje zgjedhje.
Ose kur thoni, "Vjehra ime me cmend,"
ju dorezoni energjine tuaj.
Ajo ndoshta nuk eshte personi me i mire ne bote,
por e keni ne dore vete se si do ti pergjigjeni asaj,
sepse ti je ne kontroll.
Lloji i trete eshte besimi i pa shendetshem qe ju frenon
eshte besimet e pa shendetshme per boten.
Ne kemi tendencen te mendojme se bota na ka borxh dicka.
Ne mendojme, "Neqoftese punoj fort,
atehere meritoj sukses."
Por te presesh suksesin te vije tek ti,
si ndonje cmim i ardhur nga qielli
do te coj vetem ne zhgenjim.
Por e di qe eshte e veshtire te largosh zakonet e keqija mendore.
Eshte e veshtire te heqesh dore nga ato besime te pashendetshme
qe i kemi pasur me vete per shume gjate.
Por nuk mund ta perballoni ti largoni.
Sepse heret apo vone, do te vije nje kohe ne jeten tuaj
ku do te nevojisni te mblidhni te gjithe fuqine mendore qe keni.
Kur isha 23 vjec,
mendoja se dija cdo gje per jeten.
U diplomova
dhe mora punen time te pare si terapiste.
U martova.
Dhe madje bleva nje shtepi.
Dhe mendoja se, "Do te jete shume mire!"
"Pata nje fillim pabesueshmerisht te sukseshem."
Cfare mund te shkonte keq?
Ajo ndryshoi cdo gje per nje dite
kur mora nje telefonate nga motra ime.
Me tha qe mami nuk po reagonte
dhe e kishin derguar ne spital.
Burri im, Linkolni dhe une hipem ne makine dhe shkuam ne spital
Nuk mund ta imagjinonim cfare mund te kishte shkuar keq.
Mami im ishte vetem 51 vjec.
Nuk kishte pasur ndonje histori problemesh shendetesore.
Kur arritem ne spital,
doktoret me shpjeguan se kishte patur nje aneurizem ne tru.
Dhe brenda 24 oreve, mamaja ime,
qe zgjohej ne mengjes dhe thoshte, "Eshte e mrekullueshme te jesh gjalle,"
nderroi jete.
Lajmi ishte shkaterrues per mua.
Une dhe Mami kishim qene shume te ngushta.
Si nje terapist, ne nje nivel intelektual e dija qe do te perjetoja hidherim.
Por te diturit dhe te berit jane dy gjera shume te ndryshme.
Mu desh shume kohe te ndihesha sikur po sherohesha,
dhe ne pervjetorin e trete te vdekjes se mamase sime,
disa miq na telefonuan,
dhe ftuan Linkolnin dhe mua ne nje ndeshje basketbolli.
Koincidentalisht, ndeshja po luhej
ne ne njejtin stadium kur kisha pare mamin heren e fundit,
nje nate para se te nderronte jete.
Nuk kisha qene atje qe atehere.
Madje nuk isha e sigurte neqoftese doja te kthehesha.
Por Linkolni dhe une folem per te, dhe ne fund thame
"Ndoshta ajo do te ishte nje menyre e mire per te nderuar kujtimin e saj".
Keshtu qe shkuam ne loje.
Dhe ne fakt kaluam nje kohe shume te mire me miqte tane.
Rruges per ne shtepi ate nate,
folem se sa bukur ishte
qe me ne fund te mundeshim te riktheheshim ne ate vend,
dhe kujtonim mamin me nje buzeqeshje,
sesa nje nder ato ndjenjat e trishtimit.
Por pasi arritem ne shtepi, Linkolni me tha qe nuk ndihej mire.
Disa minuta me vone, i ra te fiket.
Duhet te telefonoja ambulancen.
Familja e tij me takoi tek dhoma e urgjences.
Pritem aty, na u duk sikur kishte kaluar shume kohe,
derisa doktori doli nga dhoma.
Por ne vend qe te na merrte te shihnin Linkolnin,
na coi ne nje dhome private,
dhe na uli,
dhe na shpejgoi se Linkolni,
qe ishte personi me aventurier qe kisha njohur ndonjehere,
ishte larguar nga kjo bote.
Nuk e dinim ne ate kohe, por ai kishte kaluar nje atak ne zemer.
Ishte vetem 26 vjec.
Nuk kishte pasur nje histori te problemeve te zemres.
Keshtu tani une isha nje e ve 26 vjecare
dhe pa mama.
dhe thoja, "Si do te ja dal mbane kesaj?"
Dhe te pershkruaj ate si nje periudhe te dhimbshme te jetes sime,
duket si nje eufemizem.
Dhe ishte ne ate kohe kur kuptova
se kur je vertet duke kaluar kohera te veshtira,
zakonet e mira nuk jane te majftueshme.
Mjafton vetem nje ose dy zakone te vogla,
te te ndalin.
Une punoja aq fort sa mundesha,
jo vetem te krijoja zakone te mira ne jete,
por te shpetoja nga zakonet e vogla,
pavaresisht sa te vogla mund te dukeshin.
Pergjate te gjithe kesaj,
E hoqa mundesine e shpreses se jeta do te permiresohej.
Dhe me kalimin e kohes u permiresua.
Disa vite me vone, takova Stivin.
Dhe u dashuruam.
Dhe une u rimartova.
Shitem shtepine ku Linkolni dhe une kishim jetuar,
dhe bleme nje shtepi te re ne nje zone te re,
dhe une gjeta nje pune te re.
Por sapo mora ndjesine e clirimit,
nga ai fillim i ri qe kisha pasur,
morem lajmin se babai i stivit kishte kancer te pa kurueshem.
Dhe une fillova te mendoja,
"Pse keto gjera duhet te ndodhin vazhdimisht"?
"Pse duhet te humbas te gjithe te dashurit e mit?"
"Kjo nuk eshte e drejte."
Por neqoftese kisha mesuar dicka,
ishte se ajo menyre e te menduarit po me ndalonte.
E dija qe do me nevojitej
aq shume fuqi mendore sa te mblidhja,
te perballesha me nje humbje tjeter.
Keshtu, u ula dhe shkruajta nje liste
te gjitha gjerave menderisht te forta qe njerzit nuk bejne.
Dhe e lexova ate liste.
Ishte nje rikujtim i te gjitha atyre zakoneve te keqija
qe kisha bere ne nje kohe ose ne nje tjeter, qe do te me mbanin te ndrydhur.
Dhe vazhdova ta lexoj ate liste here pas here,
dhe vertet e doja, me nevojitej.
Sepse brenda disa javeve pasi e kisha shkruar,
Babai i Stivit kishte nderruar jete.
Eksperienca ime me tregoi se sekreti i te qenurit i forte menderisht,
ishte te hiqje dora nga zakonet e keqija.
Fuqia mendore eshte si ajo fizike.
Neqoftese doje te ishte i forte fizikisht,
duhet te shkoje ne palester dhe te ngrije pesha.
Por neqoftese vertet doje te shikoje rezultate,
duhet gjithashtu te hiqje dore nga ushqimi i pashendetshem.
Fuqia mendore eshte njesoj.
Neqoftese do te jesh i forte menderisht.
te duhen zakone te mira, si praktikim i mirenohjes.
Por gjithashtu duhet te heqesh zakonet e keqija,
si te urresh suksesin e dikujt tjeter.
Pavaresisht sa shpesh ajo ndodh,
do te frenoj.
Pra, si te trajnojme trurin te mendoje ndryshe?
Si ti dorezosh ato zakone te keqija mendore
qe i ke pasur me vete?
Fillon me nderrimin e atyre besimeve te pa shendetshme qe fola,
me ato te shendetshme.
Per shembull, besimet e pa shendetshme per vetet tona
zakonisht vijne sepse nuk jemi rehat me ndjenjat tona.
Te ndihesh i trishtuar, i lenduar, i inatosur ose i frikesuar,
ato gjera jane te pa rehatshme.
Keshtu ne shkojme larg te shmangim diskomfortin,
Perpiqemi ti shpetojme
duke bere gjera te tilla si te ndjehemi keq per veten.
Dhe pse ajo eshte nje shmangie e perkohshme,
thjesht zgjat dhimbjen.
E vetmja menyre te kalojme emocionet e parehatshme,
e vetmja menyre per tu marre me te, eshte ti perjetoni ato.
Ta lini veten te ndihet keq, dhe me pas te ecni perpara.
Te rrisni vetebesimin ne aftesine tuaj
eshte te merreni me diskomfortin.
Besimet e pa shendetshme per te tjeret vijne
sepse ne e krahasojme veten me te tjeret.
Ne mendojme se ato jane ose mbi ose poshte nesh.
Ose mendojme se ato mund te kontrollojne si ne ndihemi.
Ose qe ne mund to kontrollojme si ato sillen.
Ose fajesojme ato qe na frenojne.
Por ne te vertete, jane zgjedhjet tona qe e bejne ate.
Duhet te pranoni se ti je personi i vetes,
dhe te tjeret jane te ndare nga ti.
I vetmi person qe duhet ta krahasosh veten,
eshte personi qe ishe dje.
Dhe besimet e pashendetshme ne bote vijne
sepse thelle ne duam qe bota te jete e drejte.
Duam te mendojme se neqoftese bejme vepra te mira,
gjera te mira do te na ndodhin.
Ose nese kemi kaluar kohe te veshtira,
do te marrim nje lloj cmimi.
Por ne fund duhet te pranosh se jeta nuk eshte e drejte.
Dhe ajo mund te jete cliruese.
Po, do te thote qe jo domosdoshmerisht do te vlersohesh per miresine tende,
por gjithashtu do te thote se pavarsisht sa ke vuajtur,
nuk je denuar te vazhdosh te vuash.
Bota nuk funksionon ne ate menyre.
Bota eshte ashtu sic ti e ben.
Por normalisht, para se te ndryshosh boten tende,
duhet te besosh se mund ta ndryshosh.
Njehere punoja me nje burre qe ishte diabetik per vite.
Doktori i tij e dergoi ne terapi
sepse kishte disa zakone te keqija mendore
qe kishin filluar te ndikonin ne shendetin e tij fizik.
Mamaja e tij kishte vdekur nga komplikacione diabeti ne nje moshe te re,
keshtu ai besonte se ishte i denuar,
dhe kishte hequr dore te menaxhonte nivelin e tij te sheqerit ne gjak.
Ne fakt, sheqeri i tij ne gjak ishte rritur shume koherat e fundit,
dhe kishte filluar te ndikonte ne shikimin e tij.
Pasi ja moren patenten.
Dhe bota e tij po tkurrej.
Kur erdhi ne zyren time, ishte e qarte qe
ai i dinte te gjithe gjerat qe mund te bente per te kontrolluar sheqerin ne gjak.
Ai thjesht nuk mendoi se do ja vlente.
Por me kalimin e kohes, ai pranoi te bente nje ndryshim te vogel.
Ai tha, "Do te heq zakonin tim te pirit dy litra pepsi ne dite,
dhe do ta ndryshoj me Diet Pepsi.
Dhe ai nuk mund ta besonte sa shpejt numrat filluan te permiresohen.
Dhe pse ai vinte cdo jave
te me kujtonte sa e tmerrshme ishte shija e Diet Pepsi,
ai vazhdoi me te.
Dhe sapo filloi te shikoje pak permiresim,
ai tha, "Mire,ndoshta mund te shoh disa nga zakonet e mia te tjera."
Ai tha, "Mund te nderroj tasin e akullores se nates
per nje vakt me me pak sheqer."
Dhe nje dite ishte ne nje dyqan me produkte te dores se dyte me disa miq,
dhe gjeti nje biciklete te vjeter per stervitje.
E bleu per disa dollare,
u kthye ne shtepi dhe e vendosi perpara televizorit.
Filloi te pedaloje
teksa shikonte cdo nate disa nga programet e tij te preferuara.
Dhe jo vetem qe humbi peshe,
por nje dite, vuri re qe mund te shihte televizor
me qarte se disa kohe me pare.
Dhe papritur i ndodhi,
qe demi qe kishte ne sy nuk ishte i perhershem.
Keshtu qe vendosi nje mision te ri per veten -
te marri patenten perseri.
Dhe nga ajo dite, ishte plot energji.
Para kohes sone bashke, vinte cdo jave
te me thoshte, "Ok,cfare do bejme kete jave?"
Sepse me ne fund e besoi qe mund ta ndryshonte boten e tij.
Dhe qe kishte fuqi mendore per ta ndryshuar.
Dhe qe mund te hiqte dore nga zakonet e keqija mendore.
Dhe e gjitha filloi me nje hap te vogel.
Keshtu qe ju ftoj te konsideroni
cfare zakonesh te keqija ju ndalojne?
Cfar zakonesh te pa shendetshme
ju frenojne te jesh as i forte menderisht sa mundesh?
Dhe cfare hapi te vogel mund te marresh sot?
Ketu, Tani.
Ju falemnderit.
(Duartrokitje)
Imam prijateljicu na Fejsbuku čiji život izgleda savršeno.
Ona živi u predivnoj kući.
I ima zadovoljavajuću karijeru.
Njena porodica i ona idu
na razne uzbudljive avanture preko vikenda.
I kunem se da mora da vode
profesionalnog fotografa sa sobom,
(Smeh)
jer bez obzira kuda idu ili šta rade,
cela porodica izgleda baš lepo.
I ona uvek objavljuje to kako je srećna,
i koliko je zahvalna što ima život kakav ima.
I imam osećaj da ne govori te stvari samo radi Fejsbuka,
već zato što iskreno misli to.
Koliko vas ima prijatelja kao što je ona?
A koliko vas
nekako ne voli tu osobu nekada?
(Smeh)
Svi ovo radimo, zar ne?
Teško je to ne raditi.
Ali taj način razmišljanja nas košta nečega.
A to je ono što želim da pričam sa vama danas -
šta nas koštaju naše loše navike.
Možda ste išli po početnoj strani Fejsbuka
i pomislili: "Pa šta ako prevrnem očima?
To je samo pet sekundi mog vremena.
Kako me to može povrediti?"
Pa, istraživači su otkrili
da zavidenje vašim prijateljima na Fejsubuku,
zapravo dovodi do depresije.
To je samo jedna od zamki koje naši umovi mogu postaviti za nas.
Jeste li se ikada žalili o svom šefu?
Ili pogledali živote vaših prijatelja i pomislili:
"Zašto oni imaju svu sreću?"
Ne možete da ne mislite na taj način, zar ne?
Takav način razmišljanja izgleda mali u trenutku.
U stvari, možda čak načini da se osećate bolje na trenutak.
Ali taj način razmišljanja vam izjeda mentalnu snagu.
Ima tri vrste destruktivnih uverenja
koja nas čine manje efikasnim
i koja nam kradu mentalnu snagu.
Prvo je nezdravo uverenje o nama samima.
Mi smo skloni da žalimo sami sebe.
I dok je okej biti tužan kad se nešto loše desi,
samosažaljevanje prevazilazi taj nivo.
To je kad počnete uvećavati vašu nesreću.
Kad mislite stvari kao:
"Zašto se ovakve stvari uvek dešavaju meni?"
"Ne bi trebalo ja da se sa tim nosim."
Takav način razmišljanja vas koči,
drži vas fokusiranim na problem,
sprečava vas u nalaženju rešenja.
Čak i kad ne možete da stvorite rešenje
uvek možete preuzeti korake da načinite svoj ili nečiji drugi život boljim.
Ali ne možete to uraditi
kada ste zauzeti organizovanjem žurke sažaljenja za sebe.
Drugi tip destruktivnog verovanja koje nas koči
je nezdravo uverenje o drugima.
Mislimo da nas drugi ljudi mogu kontrolisati,
pa predajemo našu moć.
Ali kao odrasli ljudi koji žive u slobodnoj zemlji,
ima veoma malo stvari u životu koje ćete morati da uradite.
Pa kad kažete:"Moram da radim do kasno",
vi predajete svoju moć.
Da, možda ćete imati posledica ako ne radite do kasno,
ali to je i dalje izbor.
Ili kad kažete:"Moja svekrva me izluđuje",
vi predajte svoju moć.
Možda ona nije najbolja osoba na planeti,
ali na vama je kako ćete joj odgovoriti,
jer vi upravljate.
Treći tip nezravog uverenja koje nas koči,
je nezdravo uverenje o svetu.
Mi smo skloni mišljenju da nam svet duguje nešto.
Mislimo: "Ako uložim puno napornog rada,
onda zaslužujem uspeh."
Ali očekivanje uspeha da vam padne sa neba
kao neki vid kosmičke nagrade
će samo voditi ka razočaranju.
Ipak, znam da je teško da se odviknemo od loših mentalnih navika.
Teško je otarasiti se tih nezdravih uverenja
koja nosimo sa sobom toliko dugo.
Ali ne možete dozvoliti sebi da ih se ne odreknete.
Jer pre ili kasnije, doći ćete do trenutka u vašem životu
gde će vam trebati sva mentalna snaga koju možete sakupiti.
Kad sam imala 23 godine,
mislila sam da sam shvatila život.
Završila sam diplomske studije.
Dobila sam prvi veliki posao kao terapeut.
Venčala sam se.
Čak sam kupila i kuću.
I pomislila sam: "Ovo će da bude sjajno!
Imam ovaj neverovatan početak u karijeri.
Šta bi moglo krenuti po zlu?"
Sve se to promenilo za mene jednog dana
kad sam primila poziv moje sestre.
Rekla je da je naša majka nađena bez znakova života
i da je odvedena u bolnicu.
Moj muž Linkoln i ja smo uskočili u auto i požurili ka bolnici.
Nismo mogli da zamislimo šta bi moglo biti loše.
Moja majka je imala samo 51 godinu.
Nije imala bilo kakvu istoriju zdravstvenih tegoba.
Kada smo došli do bolnice,
doktori su objasnili da je imala aneurizmu na mozgu.
I u 24 sata, moja majka,
koja se budila ujutru govoreći: "Divan je dan da se bude živ,"
je preminula.
Te vesti su mi bile poražavajuće.
Moja majka i ja smo bile veoma bliske.
Kao terapeut, znala sam na intelektualnom nivou kako da se nosim sa tugom.
Ali znati, i raditi, mogu biti dve veoma različite stvari.
Bilo je potrebno dosta vremena da se zapravo osetim da se oporavljam.
A onda na trogodišnjicu smrti moje majke,
neki prijatelji su zvali,
i pozvali Linkolna i mene na košarkašku utakmicu.
Sasvim slučajno, bila je održana
u istoj dvorani gde sam ja poslednji put videla svoju mamu,
noć pre nego što je preminula.
Nisam bila tamo od tada.
Nisam bila sigurna da li želim da ponovo odem tamo.
Ali Linkoln i ja smo pričali o tome, i na kraju smo rekli:
"Možda bi to bio dobar način da joj odamo počast."
Pa smo otišli na utakmicu.
I zapravo smo proveli baš lepo vreme sa svojim prijateljima.
Na putu do kuće te noći,
pričali smo kako je bilo super
da smo napokon mogli da odemo nazad na to mesto,
i setimo se moje majke sa osmehom,
nego svim tim tužnim osećanjima.
Ali ubrzo nakon što smo stigli kući te noći, Linkoln je rekao da mu nije dobro.
Nekoliko minuta kasnije, naglo je pao.
Morala sam da pozovem hitnu pomoć.
Njegova porodica me je sačekala u sobi za hitne slučajeve.
Čekali smo činilo se čitavu večnost,
dok konačno doktor nije izašao.
Ali umesto da nas je odveo da vidimo Linkolna,
odveo nas je u odvojenu prostoriju,
i rekao nam da sednemo,
i objasnio nam je da je Linkoln,
koji je bio najveći pustolov kog sam ikada upoznala,
umro.
Nismo znali u to vreme, ali imao je srčani udar.
Imao je samo 26 godina.
Nije imao nikakvu istoriju problema sa srcem.
Našla sam se sada kao udovica sa 26 godina,
i nisam imala svoju mamu.
Pomislila sam: "Kako ću da prođem kroz ovo?"
A opisivati to kao bolan period u mom životu
čini se kao eufemizam.
I tokom tok perioda sam shvatila
kad stvarno prolazite kroz teške trenutke,
dobre navike nisu dovoljne.
Potrebno je samo jedna ili dve male navike
da bi vas kočile.
Radila sam najbolje što sam mogla,
ne samo da stvorim dobre navike u životu,
već da se otarasim tih malih navika,
bez obzira koliko male mogle izgledati.
Kroz sve to,
nadala sam se da bi se život jednog dana mogao poboljšati.
I na kraju jeste.
Nekoliko godina kasnije, upoznala sam Stiva.
I zaljubili smo se.
Pa sam se ponovo udala.
Prodali smo kuću u kojoj smo Linkoln i ja živeli,
pa smo kupili novu kuću, u novoj sredini
i našla sam drugi posao.
Ali gotovo čim sam osetila dašak olakšanja
zbog tog novog početka,
dobili smo vesti da je Stivov tata imao terminalni rak.
Zapitala sam se:
"Zašto ove stvari moraju iznova da se dešavaju?
Zašto moram iznova da gubim sve moje najdraže?
Ovo nije fer."
Ali ako sam išta naučila,
to je da bi me taj način razmišljanja kočio.
Znala sam da će mi trebati
onoliko mentalne snage koliko bih mogla da sakupim,
da prođem kroz još jedan gubitak.
Tako da sam sela i napisala listu
svih stvari koje mentalno snažni ljudi ne rade.
I iščitavala sam tu listu.
Bila je podsetnik svih onih loših navika
koje sam radila u jednom trenutku ili nekom drugom, koje bi me kočile.
I čitala sam tu listu iznova i iznova.
A stvarno mi je trebala.
Jer u roku od nekoliko nedelja pisanja,
Stivov tata je preminuo.
Moj put naučio me je da je tajna toga kako biti mentalno jak,
u tome da morate da se odreknete svojih loših mentalnih navika.
Mentalna snaga je mnogo nalik fizičkoj snazi.
Ako želite da budete fizički jaki,
morali biste da odete u teretanu i dižete tegove.
Ako stvarno želite da vidite rezultate,
morali biste takođe da se odreknete brze hrane.
Mentalna snaga je ista.
Ako želite da budete mentalno jaki,
trebaju vam dobre navike kao što je vežbanje zahvalnosti.
Ali takođe morate da se odreknete loših navika,
kao što je zavist prema nekome drugom zbog karijere.
Bez obzira koliko često se to dešava,
kočiće vas.
Stoga, kako da istrenirate mozak da misli drugačije?
Kako da se odreknete tih loših mentalnih navika
koje nosite sa sobom?
Počinje sa suprotstavljanjem onih nezdravih uverenja o kojima sam pričala,
sa onim zdravijim.
Na primer, nezdrava uverenja o nama samima,
se uglavnom dešavaju jer nam je nelagodno zbog svojih osećanja.
Osećati se tužno ili povređeno ili ljuto ili uplašeno,
sve te stvari su neugodne.
Stoga smo spremni da uradimo svašta da bismo izbegli nelagodnost.
Pokušavamo da izbegnemo to
radeći stvari kao što je organizovanje žurke sažaljenja.
I iako je to privremena zabava,
samo produžava bol.
Jedini način da se prođe kroz neprijatne emocije,
jedini način da se pozabavite njima, je da prođete kroz njih.
Da dopustite sebi da se osećate loše i da nastavite dalje.
Da steknete samopouzdanje u svoju sposobnost
da se suočite sa tom nelagodnošću.
Nezdrava uverenja o drugima se dešavaju
jer se upoređujemo sa drugim ljudima.
Mislimo da su ili iznad nas ili ispod nas.
Ili mislimo da mogu da kontrolišu šta mi osećamo.
Ili da mi možemo kontrolisati kako se oni ponašaju.
Ili krivimo njih što nas koče.
Ali zapravo su naši izbori ti koji to rade.
Morate da prihvatite da ste vi osoba za sebe,
i da su drugi ljudi odvojeni od vas.
Jedina osoba sa kojom treba da se upoređujete
je osoba koja ste bili juče.
I nezdrava uverenja o svetu se dešavaju
jer duboko u sebi, želimo da svet bude fer.
Želimo da mislimo da ako uradimo dovoljno dobrih dela,
da će se dovoljno dobrih stvari desiti i nama.
Ili ako pregrmimo dovoljno teških trenutaka
da ćemo dobiti neku vrstu nagrade.
Ali na kraju krajeva morate da prihvatite da život nije fer.
I to može biti oslobađajuće.
Da, to znači da nećete nužno biti nagrađeni za vašu dobrotu,
ali to takođe znači da bez obzira koliko ste propatili,
niste osuđeni da nastavite patiti.
Svet ne funkcioniše na taj način.
Vaš svet je onakav kakvim ga vi napravite.
Naravno, pre nego što možete da promenite vaš svet,
morate da verujete da ga možete promeniti.
Nekad sam radila sa čovekom koji je godinama bio dijabetičar.
Doktori su ga uputili na terapiju
jer je imao neke loše mentalne navike
koje su počele da utiču na njegovo fizičko zdravlje.
Majka mu je umrla kao mlada od komplikacija sa dijabetesom,
tako da je prosto verovao da je proklet,
potpuno je prestao da pokušava da kontroliše šećer.
U stvari, njegov šećer se toliko povećao nedavno,
da je počeo da utiče na njegov vid.
I oduzeli su mu vozačku dozvolu.
Njegov svet se smanjivao.
Kad je ušao u moju kancelariju, bilo je jasno
da je znao sve stvari koje je mogao da uradi da iskontroliše šećer.
On samo nije mislio da je bilo vredno truda.
Ali na kraju, on se složio da napravi jednu malu promenu.
Rekao je: "Odreći ću se dve litre Pepsija na dan,
u zamenu za Pepsi Max."
I nije mogao da veruje koliko brzo su rezultati krenuli da se popravljaju.
Iako je dolazio svake nedelje
da me podseti koliko je Pepsi Max odvratnog ukusa,
držao ga se.
A onda kad je počeo da vidi malo poboljšanja
rekao je: "Pa, možda bih mogao da pogledam neke druge navike."
Rekao je: "Mogao bih da zamenim večernju činiju sladoleda
nekom užinom sa manje šećera."
A onda je jednog dana bio u radnji polovnih stvari sa prijateljima,
i našao je ulupan stari bicikl za kućno vežbanje.
Kupio ga je za nekoliko dolara,
i doneo ga je kući, i parkirao ispred TV-a.
Počeo je da vozi bicikl
dok bi gledao omiljene serije svako veče.
I ne samo da je smršao,
nego jednog dana, primetio je da može da vidi TV
malčice jasnije nego što je to mogao ranije.
A onda mu je naprosto sinulo,
da možda njegovo oštećenje vida nije trajno.
Pa je onda sebi postavio cilj -
da ponovo dobije vozačku dozvolu.
I od tog dana pa nadalje, bio je nezaustavljiv.
Pri kraju naših viđanja, dolazio je svake nedelje
govoreći: "Okej, šta ćemo da radimo ove nedelje?"
Zbog toga što je napokon verovao da može da promeni svoj svet.
I da je imao mentalne snage da ga promeni.
I da je mogao da se odrekne loših mentalnih navika.
A sve je počelo jednim malim korakom.
Stoga vas pozivam da razmotrite
koje vas loše mentalne navike koče?
Koja nezdrava uverenja
vas odvraćaju od toga da budete onoliko mentalno jaki koliko biste mogli biti?
I koji je jedan mali korak koji možete napraviti danas?
Upravo ovde, upravo sada.
Hvala vam.
(Aplauz)
Facebookta bir arkadaşım var hayatı mükemmel görünüyor.
Şahane bir evde yaşıyor
ve kariyeri gerçekten tatminkâr.
Arkadaşım ve ailesi
hafta sonları macera dolu gezilere çıkıyorlar.
Yemin ederim yanlarına
profesyonel bir fotoğrafçı alıyor olmalılar
(Kahkahalar)
çünkü nereye gitseler ne yapsalar
bütün aile çok güzel görünüyor.
Paylaşımları hep ne kadar mutlu olduğu
ve sahip olduğu hayat için ne kadar şükrettiği üzerine.
Bana öyle geliyor ki bunları sadece lafta söylemiyor
Facebook hatırına da değil, gerçekten öyle düşünüyor.
Kaçınızın böyle bir arkadaşı var?
Peki, kaçınız böyle birinden
bazen gıcık alıyor?
(Kahkahalar)
Bunu hepimiz yaparız, doğru mu?
Gıcık olmamak zor.
Ancak bu tarz düşünmek bize zarar verir.
Bugün sizinle konuşmak istediğim şey bu--
kötü alışkanlıkların bize maliyeti nedir.
Facebookta gezinirken hasetini farkedip
"Ne olmuş yani gözlerimi devirdiysem?
sadece beş saniye sürdü
bana ne zararı olabilir ki? " diyebilirsin
Şey, araştırmacılar şunu söylüyor
Facebookta arkadaşlarını kıskanmak
sahiden depresyona yol açıyor.
Bu aklımızın bize kurduğu tuzaklardan sadece biri.
Hiç patronundan şikayet ettin mi?
veya arkadaşlarının hayatına bakıp
"Şans neden hep onlara gülüyor" diye düşündün mü?
Bu şekilde düşünmemek elinde değil doğru mu?
O anda bu düşünceler önemsiz görünebilir.
Aslında, bir anlığına kendini daha iyi bile hissedersin.
Ancak bu biçimde düşünmek zihinsel gücünü yiyip bitirir.
Üç tür yıkıcı inanç vardır
bunlar bizi etkisizleştirir
ve zihinsel gücümüzü bizden alır.
Birincisi kendimiz hakkındaki sağlıksız düşüncelerimiz.
Kendimize üzülmeye eğilimliyiz.
Kötü bir olay olduğunda üzülmek normaldir
ama kendine acımak bunu çok aşar.
Şanssızlığını büyütmekle başlar.
Şöyle düşünürsün:
"Bunlar neden sürekli benim başıma geliyor?"
"Bunlarla uğraşmak zorunda mıyım?"
Bu düşünceler çıkmazda kalmana yol açar,
soruna odaklanmana yol açar,
seni çözüm bulmaktan alıkoyar.
Temelli bir çözüm üretemesen bile
kendinin veya başkasının hayatını iyileştirecek adımlar vardır
ama o adımı atamazsın
çünkü kendine acıma partisinde ev sahibisindir.
Bizi durduran ikinci yıkıcı inanç türü
diğer insanlar hakkındaki sağlıksız düşüncelerimiz.
Diğer insanların bizi kontrol edebileceğini sanarız
ve gücümüzü onlara veririz.
Özgür bir ülkede yaşayan bir yetişkinsin
yapmak zorunda olduğun çok az şey var.
Yani "fazla mesai yapmak zorundayım" dediğin an
gücünü başkasına teslim edersin.
Biliyorum fazla mesai yapmazsan bazı sonuçları olur
ama bu yine de bir seçimdir.
Veya "Kaynanam beni çıldırtıyor" dediğinde
gücünü başkasına teslim edersin.
Belki dünyadaki en tatlı insan değildir
ama nasıl karşılık vereceğin sana bağlıdır
çünkü kontrol sendedir.
Bizi durduran üçüncü yıkıcı inanç
dünya hakkındaki sağlıksız düşüncelerdir.
Dünyanın bize bir borcu olduğunu düşünürüz
"Eğer yeterince sıkı çalışırsam
başarıyı hak ederim" diye düşünürüz.
Ama başarının kucağınıza düşmesini beklemek
bir tür kozmik ödül gibi,
sadece hayal kırıklığına yol açar.
Biliyorum kötü zihinsel alışkanlıkları bırakmak zor.
Bu sağlıksız inançlardan kurtulmak zor
onları çok uzun süre taşıyıp durduk,
ama onlardan vazgeçmemek daha pahalıya malolur.
Çünkü er yada geç hayatında bir an gelecektir
toplayabildiğin bütün zihinsel güce ihtiyaç duyacağın bir an.
23 yaşındayken,
hayatı tamamen çözdüğümü düşünüyordum.
lisans üstünü tamamlamıştım,
terapist olarak ilk önemli işime başlamıştım,
evlenmiştim,
hatta bir ev bile almıştım.
Şöyle düşünüyordum " Şahane olacak"
"Başarıya giden yolda inanılmaz bir başlangıç yaptım"
Ne ters gidebilirdi ki?
Her şey bir günde değişti.
Kızkardeşim aradı,
annemizin tepkisiz bir halde bulunduğu
ve hastaneye kaldırıldığını söyledi.
Kocam Lincoln ve ben arabaya atladık ve hızla hastaneye sürdük.
Sorunun ne olabileceğini düşünemiyorduk.
Annem daha 51 yaşındaydı,
daha önce hiçbir sağlık problemi de yaşamamıştı.
Hastaneye ulaştığımızda,
doktorlar bir beyin anevrizması geçirdiğini söyledi.
Annem 24 saat içinde,
sabah uyandığında "Yaşamak için çok güzel bir gün" diyen annem,
hayata gözlerini yumdu.
Bu haber benim için çok yıkıcıydı.
Annemle birbirimize çok yakındık.
Bir terapist olarak kederle entellektüel düzeyde nasıl baş edileceğini biliyordum
ama bir şeyi bilmekle onu yapmak çok farklı iki şey olabiliyor.
Gerçekten iyileşmeye başladığımı hissetmem çok zaman aldı.
Sonra annemin üçüncü ölüm yıldönümünde,
birkaç arkadaş aradı,
Lincoln ve beni basketbol maçına davet ettiler.
Maç tesadüfen,
annemi son gördüğüm yerde aynı spor salonundaydı,
vefatından bir gece önceydi.
Oraya bir daha hiç gitmemiştim.
Bu defa gitmek istediğimden de emin değildim.
Lincoln ile konuştuk ve sonunda
"Belki de anısını yaşatmak için iyi bir yol"olur dedik.
O maça gittik
ve arkadaşlarla gerçekten iyi vakit geçirdik.
Gece eve dönerken,
o spor salonuna sonunda
tekrar gidebilmiş olmanın ne iyi olduğunu konuştuk
ve annemi bütün o üzüntü yerine
bir gülümsemeyle hatırladım.
O gece eve geldikten hemen sonra Lincoln kendimi iyi hissetmiyorum dedi.
Birkaç dakika sonra yere yığıldı.
Ambulansı aradım
Lincoln'ün ailesi beni acilde karşıladı.
Sonsuzmuş gibi gelen bir beklemeydi,
sonunda doktorun biri çıktı
ama bizi Lincoln'e götürmek yerine
özel bir odaya aldı
ve bizi oturttu.
Bize açıklaması; Lincoln
hayatta gördüğüm en maceracı adam,
gitmişti.
O zaman bilmiyorduk ama kalp kriziymiş.
Sadece 26 yaşındaydı,
hiç kalp sorunu olmamıştı.
Kendimi bir anda 26 yaşında dul buldum
üstelik annem de yoktu.
Aklımdan "bunu nasıl atlatacağım?"diyordum
Bunu hayatımda acı bir dönem olarak tanımlamak
bana yetersiz geliyor.
Bu dönemde şunu fark ettim
gerçekten zor zamanlardan geçiyorsan
iyi alışkanlıklar yetmiyor.
Sadece bir veya iki küçük kötü alışkanlık
seni aşağı çekmeye yetiyor.
Bütün gücümle çabaladım
sadece iyi alışkanlıklar edinmek için değil
o küçüklerden kurtulmak için de
ne kadar küçük görünseler de.
Bütün bu süreçte,
hayatın bir gün düzeleceği umuduna tutundum
ve sonunda düzeldi.
Birkaç yıl sonra Steve ile tanıştım,
birbirimize aşık olduk,
tekrar evlendim.
Lincoln ve benim yaşadığımız evi sattık,
başka bir bölgede yeni bir ev aldık
ve yeni bir işe girdim.
Daha yeni, rahat bir nefes almıştım ki
yeni bir başlangıç yapmıştım ki
Steve'in babasının son aşama kanser olduğunu öğrendik.
Düşünmeye başladım
"Bu şeyler neden sürekli olmak zorunda?"
"Bütün sevdiklerimi neden kaybetmek zorundayım?"
"Bu hiç adil değil"
Ama eğer öğrendiğim bir şey varsa
o da böyle düşünmenin beni durduracağıydı.
Biliyordum ihtiyacım olacaktı,
toplayabildiğim tüm zihinsel güce ihtiyacım vardı,
bir kaybı daha aşmak için.
Oturup bir liste yaptım
zihinsel bakımdan güçlü insanlar neleri yapmazdı.
Listeyi tekrar okudum
o bütün kötü alışkanlıklar için bir hatırlatma notuydu
şu yada bu zaman yaptığım ve beni çıkmazda tutan alışkanlıklar.
Listeyi tekrar tekrar okumaya devam ettim.
Buna gerçekten ihtiyacım vardı
çünkü listeyi yazdıktan birkaç hafta sonra,
Steve'in babası aramızdan ayrıldı.
Benim yolculuğum bana zihinsel bakımdan güçlü olmanın sırrının,
kötü zihinsel alışkanlıkları bırakmak olduğunu öğretti.
Zihinsel güç fiziksel güce çok benzer.
Fiziksel bakımdan güçlü olmak istersen
spor salonuna gidip ağırlık kaldırman gerekir
ama gerçekten sonuç görmek istersen,
abur cubur yemeyi de bırakmalısın.
Zihinsel güç de aynıdır.
Zihinsel bakımdan güçlü olmak istersen
iyi alışkanlıklara ihtiyacın vardır düzenli şükretmek gibi
ama kötü alışkanlıkları da bırakmalısın
başkalarının başarısını kıskanmak gibi.
Ne sıklıkta olduğu hiç fark etmez
bu seni aşağı çeker.
Peki, beynine farklı düşünmeyi nasıl öğreteceksin?
O kötü zihinsel alışkanlıkları yanında taşıyıp durduğun
alışkanlıkları nasıl bırakacaksın?
Bahsettiğim sağlıksız alışkanlıklara,
sağlıklı olanla karşı koymakla başlar.
Örneğin, kendimiz hakkındaki sağlıksız inançlarımız
çoğunlukla kendi duygularımızdan rahatsız olmamızdan gelir.
Üzülmek, incinmek, öfkelenmek veya korkmak,
bütün bu duygular rahatsızlık verir.
Bu sıkıntıdan kaçmak için her yola başvururuz.
Ondan kaçmaya çalışırız
kendine acıma partisi gibi şeyler yaparak.
Geçici bir süre dikkatimiz dağılsa bile
bu, acıyı sadece uzatır.
Rahatsız edici duyguları aşmanın tek yolu,
onlarla baş etmenin tek yolu, onları yaşamaktır.
Üzülmekten korkmamak ve sonra hayatına devam etmektir.
Yetilerine olan güveni artırmak
ve bu sıkıntıyla yüzleşmektir.
Diğer insanlar hakkındaki sağlıksız düşünceler
kendimizi onlarla karşılaştırmamızdan kaynaklanır.
Onlar ya bizden yukarıda yada aşağıdadır veya
onların duygularımızı yönlendirebileceğini sanırız
yada bizim onların davranışlarını kontrol edebileceğimizi.
Bazen de onları bizi engellemekle suçlarız
ama aslında bunu yapmak kendi seçimimizdir.
Şunu kabul etmek zorundasın sen kendine aitsin
ve diğer insanlar senden ayrıdır.
Kendinle karşılaştırman gereken tek kişi
dünkü sendir.
Dünya ile ilgili sağlıksız düşünceler
derinlerimizde, dünyanın adil olmasını istemekten gelir.
Hayırlı şeylere yeterince vakit harcarsak
bize de o kadar iyi şeyler olacağına inanırız.
Yeterince kötü zamana katlanırsak,
bir tür ödül alacağımızı düşünürüz.
Son tahlilde şunu kabul etmek zorundasın, hayat adil değildir.
Bu kabul seni özgür kılabilir.
Evet, iyiliklerin için ille de ödül alman gerekmiyor.
Aynı zamanda bu ne kadar acı çekersen çek
sürgit acı çekmenin kaderin olmadığı anlamına gelir.
Hayatta işler böyle yürümüyor.
Kendi dünyanı kendin kurarsın.
Ancak şüphesiz, hayatını değiştirmeden önce,
bunu yapabileceğine inanman şart.
Yıllardır diabeti olan bir adamla çalışmıştım.
Doktoru onu terapiste havale etmiş
çünkü bazı zihinsel kötü alışkanlıkları vardı
ve fiziksel sağlığını etkilemeye başlamıştı.
Annesi genç yaşta diabet komplikasyonları nedeniyle ölmüştü,
bu nedenle kaderinin bu olduğunu düşünüyordu.
Kan şekerine dikkat etmeyi çoktan bırakmıştı.
Son zamanlarda şekeri öyle yüksekti ki
görüş kabiliyetini etkilemeye başlamıştı
ve ehliyeti elinden alınmıştı.
Dünyası küçülüyordu.
Ofisime geldiğinde, şu açıktı
kan şekerini düzenlemek için yapılacak her şeyi biliyordu
ama bunun boş bir çaba olacağını düşünüyordu.
Sonunda küçük bir değişiklik yapmayı kabul etti.
Tamam "Günde iki litre Pepsi içmeyi bırakacağım,
diyet Pepsiyle değiştireceğim" dedi.
Şekerinin nasıl bu kadar hızlı düştüğüne inanamıyordu.
Her hafta geldiğinde diyet pepsinin
ne kadar iğrenç bir tadı olduğunu hatırlatsa da,
sözüne sadık kaldı.
Görüşünde birazcık düzelme fark edince
"Biraz da diğer alışkanlıklara mı baksak,
bir kase gece dondurmamı,
daha az şekerli bir şeyle değiştiriyorum" dedi.
Arkadaşları ile ikinci el mağazasında gezerken,
külüstür bir egzersiz bisikleti görmüş,
birkaç dolar verip bisikleti almış
ve eve getirip TV'nin önüne koymuş
başlamış pedallamaya
her gece sevdiği programları izlerken.
Sadece kilo vermedi
bir gün fark etti ki televizyonu
öncekinden biraz daha net görüyordu.
Birdenbire şu düşünce çaktı
belki de gözlerindeki hasar kalıcı değildi.
Böylece yeni bir amaç belirledi--
ehliyetini geri almak.
Ve o günden itibaren uçuşa geçti.
Görüşmelerin sonuna doğru her hafta geliyor
ve "Tamam bu hafta ne yapacağız?" diyordu
Çünkü nihayet, hayatını değiştirebileceğini anlamıştı
ve onu değiştirecek zihinsel gücü de vardı.
Böylece zihinsel kötü alışkanlıklarını bırakabilmişti.
Her şey küçük bir adımla başlamıştı.
Sizi şunu düşünmeye davet ediyorum:
Hangi zihinsel kötü alışkanlıkların seni hapsediyor?
Hangi sağlıksız inançlar
senin ulaşabileceğin zihinsel güç kapasiteni engelliyor?
Ve bugün atabileceğin o küçük adım ne ?
Şimdi ve tam burada.
Teşekkür ederim.
(Alkışlar)
У мене є Фейсбук-подруга, життя якої здається ідеальним.
Вона живе в чудесному домі.
В неї дійсно успішна кар'єра.
На вихідних вона разом зі своєю сім'єю
відправїляється на різні захоплюючі пригоди.
І я клянусь, виглядає, що вони беруть
професійного фотографа з собою,
(Сміх)
оскільки, незалежно від того, куди вони їдуть або що вони роблять,
уся їхня сім'я виглядає чудово.
І вона завжди пише про те, наскільки вона щаслива,
і наскільки вона вдячна за своє життя.
І я думаю, що це не просто
повідомлення у Фейсбуці, вона насправді так думає.
У кого з вас є такий друг?
І хто з вас
іноді недолюблює цю людину?
(Сміх)
Ми іноді всі це робимо, чи не так?
Насправді, важко цього уникнути.
Але за цей спосіб мислення нам доводиться платити.
І саме про це я хочу поговорити сьогодні -
це те, чого нам коштують погані звички.
Можливо, прогортуючи свою стрічку у Фейсбуці,
ви думаєте: "І що з того, що я закочую очі?"
Це всього лиш п'ять секунд мого життя.
Яка шкода мені від цього?
Але дослідники виявили,
що заздрість до друзів у Фейсбуці
дійсно може викликати депресію.
Це всього лиш одна з пасток, яку наш мозок може нам поставити.
Чи ви коли-небудь скаржились на свого начальника?
Або дивились на життя своїх друзів і думали:
"Чому їм так щастить?"
І ви не можете припинити так думати, чи не так?
В цей момент такий спосіб мислення здається нам нешкідливим.
Насправді, в цей момент ви можете навіть відчути себе краще.
Але такий спосіб мислення поглинає вашу силу духу.
Існує три види руйнівних переконань,
які роблять нас менш ефективними
і крадуть у нас силу духу.
Перший вид - це згубні переконання про себе.
Ми схильні шкодувати себе.
І хоча це нормально - сумувати, коли трапляється щось погане,
шкодувати себе - це вже занадто.
В цей момент ви перебільшуєте своє нещастя.
Коли ви думаєте щось cхоже:
"Чому це все завжди трапляється саме зі мною?"
"Я не повинна стикатись з усім цим!"
Такий спосіб мислення заводить вас у глухий кут,
змушує вас зосереджуватись на проблемі,
замість того, щоб шукати вирішення.
І навіть, якщо ви не можете знайти вирішення,
ви можете завжди вжити якісь заходи, щоб покращити своє або чиєсь життя.
Але ви не можете зробити цього,
коли ви зосереджені на жалості до себе.
Другий вид руйнівного переконання, який стримує нас -
це згубні переконання про інших.
Ми вважаємо, що інші люди можуть контролювати нас,
і віддаємо свою силу.
Але, ми - дорослі люди та живемо у вільній країні,
тому є зовсім небагато речей, які ми зобов'язані робити.
Тому, кажучи: "Я повинен працювати допізна",
ви віддаєте свою силу.
Так, можливо, будуть наслідки, якщо ви не будете працювати допізна,
але це, як-не-як, ваш вибір.
Або, коли ви говорите: "Моя теща зводить мене з розуму",
ви віддаєте свою силу.
Можливо, вона не найприємніша особа на Землі,
але вам вирішувати, як реагувати на неї,
тому що ви себе контролюєте.
Третій вид згубних переконань, який стримує вас -
це згубні переконання про світ.
Ми схильні думати, що світ нам щось винен.
Ми вважаємо: "Якщо я прикладу достатньо зусиль -
то я буду заслуговувати на успіх".
Але очікування того, що успіх впаде на нас з небес,
як свого роду всесвітня нагорода,
призведе до розчарування.
Я знаю - тяжко відмовитись від шкідливих психологічних звичок.
Тяжко позбутись згубних переконань,
яких ми дотримувались так довго.
Проте ви не можете дозволити собі жити з ними далі.
Тому що рано чи пізно у вашому житті настане час,
коли вам буде потрібна уся сила духу, на яку ви тільки здатні.
Коли мені було 23 роки,
я вважала, що повністю розібралась у своєму житті.
Я закінчила аспірантуру,
влаштувалась на свою першу роботу психіатром.
Я вийшла заміж.
І я навіть купила будинок.
І я думала: "Все буде чудово!"
"У мене такий неймовірний старт до успіху".
Що могло піти не так?
Все це змінилось в один день,
коли до мене подзвонила моя сестра.
Вона сказала, що нашу маму знайшли без свідомості
і забрали до лікарні.
Я зі своїм чоловіком ЛІнкольном сіли в машину і помчались в лікарню.
Ми не могли зрозуміти, що трапилось.
Мамі був всього лиш 51 рік.
У неї ніколи не було жодних проблем зі здоров'ям.
Коли ми приїхали в лікарню,
лікар пояснив, що у неї була аневризма головного мозку.
І через добу моя мама,
яка зустрічала кожен ранок кажучи: "Який прекрасний день, щоб жити!",
померла.
Ця новина спустошила мене.
Я була дуже близька зі своєю мамою.
Як психіатр, я знала в теорії, як справлятись з горем.
Але знати це і робити це - інколи зовсім різні речі.
Минуло багато часу, перш ніж я відчула, що мені стає краще.
І тоді на третю річницю смерті мами,
подзвонили друзі
і запросили нас з Лінкольном на баскетбольний матч.
Так співпало, що він проходив
в тому самому приміщенні, де я бачила востаннє свою маму,
в ніч перед її смертю.
Я не була там з тих пір.
Я навіть не була впевнена, що я хочу повернутись туди.
Проте ми з Лінкольном обговорили це, і в результаті вирішили,
що це може бути чудовим способом вшанувати її пам'ять.
Тому ми пішли на матч.
І ми дійсно чудово провели час з нашими друзями.
Цієї ночі по дорозі додому
ми говорили про те, як було чудово
нарешті знову повернутись в це місце
і згадувати мою маму з усмішкою,
а не з почуттям смутку.
Але невдовзі після повернення додому Лінкольн сказав, що погано почувається.
Через декілька хвилин він втратив свідомість.
Мені довелося викликати швидку допомогу.
Його сім'я зустріла мене в палаті невідкладної допомоги.
Здається, що ми прочекали цілу вічність,
доки нарешті не вийшов лікар.
Але замість того, щоб відвести нас до ЛІнкольна,
він попросив нас пройти до окремого кабінету,
посадив нас
і пояснив нам, що ЛІнкольна,
який був найбільшим любителем пригод,
не стало.
Ми тоді не знали, але в нього стався серцевий напад.
Йому було всього лиш 26.
У нього не було ніколи жодних проблем з серцем.
Так я залишилась 26-річною вдовою,
і у мене більше не було мами.
Я думала: "Як я переживу все це?",
І сказати, що це був болючий період мого життя -
це нічого не сказати.
І саме протягом цього часу я зрозуміла,
що, коли ви переживаєте дійсно важкі часи,
корисних звичок недостатньо.
А всього лиш декілька незначних шкідливих звичок
можуть завести вас в глухий кут.
Я зі всіх сил працювала над тим,
щоб не тільки запровадити корисні звички у своєму житті,
але і позбутись цих шкідливих звичок,
незалежно від того, наскільки незначними вони могли б здаватись.
Увесь цей час
я надіялась, що коли-небудь моє життя може стати кращим.
І зрештою так і сталось.
Через декілька років я зустріла Стіва.
І ми закохались.
Я ще раз вийшла заміж.
Ми продали будинок, в якому ми з ЛІнкольном жили,
купили новий будинок, в іншій місцевості,
і я знайшла нову роботу.
Але майже одразу після того, як я зітхнула з полегшенням,
почавши нове життя,
ми дізнались, що у батька Стіва рак.
І я почала думати:
"Чому це все завжди трапляється зі мною?"
"Чому я продовжую втрачати близьких людей?"
"Це несправедливо".
Але якщо я чомусь і навчилась -
так це тому, що такий спосіб мислення мені не допоможе.
Я знала, що мені пригодиться
уся сила духу, яку я зможу зібрати,
щоб пережити ще одну втрату.
Тому я сіла і написала список
речей, яких не роблять психологічно сильні люди.
І я прочитала цей список.
Він нагадував мені, про усі шкідливі звички,
які коли-небудь були у мене, і заводили мене в глухий кут.
Я продовжувала перечитувати цей список знову і знову.
Мені дійсно це було потрібно.
Тому що через декілька тижнів, як я написала це,
батько Стіва помер.
Мій досвід навчив мене, що таємниця сили духу у тому,
щоб позбутись усіх шкідливих психологічних звичок.
Сила духу дуже подібна до фізичної сили.
Якщо ви хочете стати фізично сильними,
ви ідете в тренажерний зал і піднімаєте тягарі.
Але якщо ви справді хочете побачити результат,
вам потрібно також відмовитись від шкідливої їжі.
Сила духу - це щось подібне.
Якщо ви хочете стати психологічно сильними,
вам потрібно виробляти корисні звички, наприклад, вміння бути вдячним.
Але вам також слід позбутись шкідливих звичок,
таких, як звичка заздрити чужому успіху.
Не важливо, як часто це відбувається,
це заведе вас в глухий кут.
Отже, як навчити свій мозок думати інакше?
Як позбутись цих шкідливих психологічних звичок,
які є невід'ємною вашою частиною?
Перш за все, вам потрібно протидіяти шкідливим звичкам, про які я говорила,
корисними звичками.
Наприклад, пагубні переконання про себе
виникають тоді, коли наші почуття викликають у нас дискомфорт.
Почуття смутку, болю, злості або страху -
всі ці почуття є неприємними.
Тому ми прикладаємо усіх зусиль, щоб уникнути цього дискомфорту.
Ми намагаємось уникнути цього,
наприклад, жаліючи себе.
І хоча це тимчасово відволікає,
це лише подовжує біль.
Єдиний шлях подолати емоції, що викликають дискомфорт,
єдиний шлях впоратись з ними - це пройти через них.
Дозволити собі відчути смуток і потім рухатись далі,
впевнившись у своїй здатності
справлятись з цим дискомфортом.
Згубні переконання про інших виникають,
коли ми порівнюємо себе з іншими людьми.
Ми вважаємо, що вони вищі або нижчі за нас.
Або те, що вони можуть керувати нашими почуттями.
Або, що ми можемо керувати їх поведінкою.
Або звинувачуємо їх за власні невдачі.
Насправді, все залежить від нашого вибору.
Потрібно прийняти, що ви - самостійна особистість,
і інші люди відокремлені від вас.
Єдина особа, з якою ви повинні порівнювати себе, -
це той, ким ви були вчора.
Згубні переконання про світ виникають,
тому що в глибині душі ми хочемо жити в справедливому світі.
Ми хочемо вірити, що якщо ми зробимо щось хороше,
то щось хороше трапиться з нами.
Або, що переживши тяжкі життєві ситуації,
ми отримаємо якусь нагороду.
Але, зрештою, вам потрібно прийняти, що життя - несправедливе.
І це зробить вас вільними.
Так, це означає, що ваша доброта не обов'язково буде винагороджена,
але це також означає, що скільки б ви не страждали,
ви не приречені страждати вічно.
Світ влаштований не так.
Ваш світ такий, яким ви його створюєте.
Але, звісно, перед тим, як вам змінити свій світ,
вам потрібно повірити, що ви дійсно можете змінити його.
Одного разу я працювала з чоловіком, який роками хворів на діабет.
Лікар скерував його на терапію
через шкідливі психологічні звички,
які почали впливати на його фізичне здоров'я.
Його мати померла від ускладнень, викликаних діабетом, у ранньому віці,
тому він вважав, що він приречений,
і просто перестав слідкувати за своїм рівнем цукру.
Фактично, за останній час його рівень цукру настільки піднявся,
що почав впливати на його зір.
Через це у нього забрали водійське посвідчення.
І його світ почав стискатися.
Коли він прийшов в мій офіс, було ясно,
що йому відомо, що треба робити, щоб контролювати рівень цукру в крові.
Він просто вважав, що це не вартує його зусиль.
Але зрештою він погодився зробити одну маленьку зміну.
Він сказав: "Я перестану випивати по два літри Pepsi на день
і заміню її на дієтичну Pepsi".
Він не міг повірити в те, наскільки швидко його показники стали покращуватись.
І хоча кожного тижня він приходив
і нагадував мені про те, наскільки жахливим є смак дієтичної Pepsi,
він продовжував її пити.
Оскільки він почав помічати невеликі покращення,
він сказав: "Можливо, мені варто переглянути й інші свої звички?"
Він сказав: "Я можу проміняти свою вечірню порцію морозива
на закуску з меншим вмістом цукру".
Пізніше він якось зайшов з друзями в комісійний магазин
і знайшов там собі старий велотренажер.
Він купив його за кілька доларів,
притягнув додому і поставив перед телевізором.
І почав крутити педалі
кожного вечора, переглядаючи свої улюблені телепередачі.
І він не тільки втратив вагу -
одного дня він помітив, що він бачить зображення на екрані телевізора
трохи чіткіше, ніж раніше.
І раптом він зрозумів,
що, шкода, яка була завдана його зору, не є безповоротною.
Тоді він поставив перед собою нову ціль -
повернути собі водійське посвідчення.
І з цього дня він палав ентузіазмом.
Укінці нашого курсу він приходив щотижня,
питаючи: "Добре, чим ми будемо займатись цього тижня?"
Оскільки він нарешті повірив, що може змінити свій світ.
І що у нього достатньо сили духу, щоб змінити його.
І він може відкинути шкідливі психологічні звички.
Все це почалось з одного маленького кроку.
Тому я закликаю вас подумати,
які шкідливі психологічні звички заважають вам жити?
Які згубні переконання
заважають вам стати психологічно сильними?
І який маленький крок ви можете зробити сьогодні?
Прямо тут і прямо зараз.
Дякую.
(Оплески)
Tôi có một người bạn trên Facebook với một cuộc sống dường như hoàn hảo.
Cô sống trong một căn nhà lộng lẫy.
Và có một công việc rất đáng ao ước.
Cô ấy và gia đình
có những chuyến đi chơi vui vẻ vào mỗi cuối tuần.
Và tôi cá là họ phải mang cả
thợ chụp ảnh theo đấy.
(Tiếng cười)
Vì bất kể là họ đi đâu hay làm gì
thì cả gia đình cũng đều trông rất tuyệt.
Và cô ấy luôn viết trên mạng về việc cô đã cảm thấy may mắn
và biết ơn ra sao bởi cuộc sống mà mình đang có.
Và tôi có cảm giác như cô ấy nói thế
không phải để tung hô trên Facebook mà là cô ấy thực sự hạnh phúc như thế.
Có bao nhiêu người trong số các bạn có một người bạn kiểu như vậy?
Và bao nhiêu người trong số các bạn
đôi lúc không ưa kiểu người đó?
(Tiếng cười)
Tất cả chúng ta đều có ý nghĩ như thế phải không nào?
Thật khó để có suy nghĩ khác.
Nhưng lối suy nghĩ đó sẽ gây tổn hại cho các bạn.
Và đó là điều tôi muốn chia sẻ với các bạn hôm nay
là những gì chúng ta phải trả giá cho những thói quen xấu của mình.
Có lẽ bạn vừa cuộn qua trang Facebook của mình
và nghĩ: "Nếu tôi lướt qua chút thì có sao nào?
Chỉ mất có 5 giây thôi mà.
Điều đó thì có gì tổn hại cho tôi chứ?"
Thật ra thì các nhà nghiên cứu đã chỉ ra rằng
nếu bạn tỏ ra ghen tị với bạn của mình trên Facebook
thì bạn có thể bị trầm cảm đấy.
Đó mới chỉ là một trong những cái bẫy mà tâm trí chúng ta tạo ra.
Bạn có bao giờ than phiền về người chủ của mình?
Hay nhìn vào cuộc sống của bạn bè và thầm nghĩ,
"Tại sao họ lại may mắn đến thế?"
Bạn không thể ngừng suy nghĩ như vậy đúng không?
Cách suy nghĩ đó có vẻ không có gì to tác lúc này.
Trên thực tế, nó còn có thể làm cho bạn cảm thấy vui hơn trong giây lát.
Nhưng cách suy nghĩ này đang ăn mòn sức mạnh tinh thần của bạn đấy.
Có ba ý nghĩ tai hại
làm cho chúng ta kém mạnh mẽ
và đánh mất sức mạnh tinh thần của mình.
Đầu tiên là những ý nghĩ không tốt về bản thân chúng ta.
Chúng ta dường như cảm thấy mình đáng thương hại.
Và trong khi buồn phiền khi chuyện không may xảy ra là điều bình thường
nhưng tự thương hại là tệ hơn thế.
Đó là khi bạn bắt đầu phóng đại điều không may của mình.
Khi bạn nghĩ mọi thứ theo kiểu
"Sao những thứ nầy luôn xảy đến với tôi chứ?"
"Lẽ ra tôi không đáng bị như vậy."
Cách nghĩ này làm cho bạn mắc kẹt,
luôn lẩn quẩn trong vấn đề,
ngăn bạn tìm ra giải pháp.
Và cả khi bạn không thể tìm ra giải pháp,
bạn cũng có thể làm gì đó để cho cuộc sống của bạn hay ai đó tốt hơn.
Nhưng bạn không làm được như vậy nếu
bạn cứ chìm đắm trong những tiếc nuối của mình.
Loại suy nghĩ tai hại thứ hai kìm hãm chúng ta
là những suy nghĩ không tốt về người khác.
Chúng ta nghĩ rằng những người khác có thể tác động đến chúng ta,
và chúng ta đánh mất sức mạnh của chính mình.
Nhưng với tư cách những người trưởng thành
sống trong một quốc gia tự do thì không có nhiều thứ bạn phải làm.
Khi bạn nói: "Tôi phải làm việc muộn"
bạn đã đánh mất sức mạnh của mình.
Có thể sẽ có nhiều hậu quả nếu bạn không ở lại làm hết công việc
nhưng đó là quyền lựa chọn ở bạn.
Hay khi bạn nói rằng, "Mẹ chồng khiến tôi phát điên"
bạn cũng cho đi sức mạnh của chính mình.
Có thể bà ấy không phải là người tốt nhất trên đời
nhưng xử sự với bà ấy như thế nào là tùy vào bạn
vì tất cả đều là do bạn quyết định.
Loại suy nghĩ thứ ba không tốt và kìm hãm chúng ta
là những suy nghĩ không tốt về cuộc sống.
Ta luôn nghĩ rằng cuộc sống này nợ ta điều gì đó.
Chúng ta nghĩ rằng, "Nếu tôi nỗ lực đủ
thì tôi xứng đáng có được thành công."
Nhưng mong chờ thành công đến với bạn
như một phần thưởng to lớn
sẽ chỉ dẫn đến thất vọng mà thôi.
Nhưng tôi biết sẽ rất khó để từ bỏ những thói quen tư duy không tốt đó.
Rất khó để thoát khỏi những suy nghĩ không tốt
chúng ta đã mang theo mình từ rất lâu.
Nhưng bạn không thể không bỏ chúng được.
Vì sớm hay muộn, bạn cũng sẽ đi tới một thời điểm trong cuộc đời
lúc mà bạn cần đến tất cả sức mạnh tinh thần mà mình tích lũy được.
Khi tôi 23,
tôi đã nghĩ tôi nắm rõ cuộc đời mình.
Tôi tốt nghiệp đại học.
Tôi có công việc lớn đầu tiên với tư cách một nhà trị liệu.
Tôi kết hôn.
Và tôi thậm chí còn mua được nhà.
Và tôi đã nghĩ "Cuộc đời sẽ rất tuyệt từ đây!"
"Tôi đã có một khởi đầu khó tin trên bước đường thành công."
Điều gì xảy ra được cơ chứ?
Mọi thứ bắt đầu thay đổi khi một ngày nọ,
tôi nhận được một cú điện thoại từ chị gái.
Chị ấy nói là mẹ chúng tôi bất tỉnh
và được đưa vào bệnh viện.
Anh Lincoln chồng tôi và tôi lên xe và phóng thẳng tới bệnh viện.
Tôi không tài nào tưởng tượng được mọi chuyện lại xảy ra như thế.
Mẹ tôi chỉ mới 51 tuổi.
Bà không có bất kỳ tiền sử bệnh lý nào.
Khi chúng tôi tới bệnh viện,
các bác sĩ giải thích rằng bà bị phình mạch não bộ.
Và trong vòng 24 tiếng, mẹ tôi,
người dậy mỗi sáng thường hay nói rằng "Thật là một ngày tuyệt vời để sống"
đã qua đời.
Tin đó khiến tôi tan nát.
Tôi và mẹ vốn rất thân thiết.
Là một chuyên gia, tôi thừa biết trên lý thuyết cách để trị niềm đau.
Nhưng biết và làm là hai việc rất khác nhau.
Mất một thời gian khá dài để tôi cảm thấy mình trở lại bình thường.
Và trong buổi lễ tưởng niệm 3 năm ngày mất của mẹ tôi,
vài người bạn gọi điện đến
mời Lincoln và tôi đến xem một trận bóng rổ.
Thật trùng hợp, trận đấu diễn ra
ở cùng một hội trường, nơi mà tôi đã gặp mẹ lần cuối
vào đêm trước khi bà mất.
Tôi chưa trở lại nơi ấy từ thời điểm đó.
Tôi không chắc mình có muốn quay lại nơi đó không.
Nhưng Lincoln và tôi đã bàn về chuyện này, và cuối cùng chúng tôi quyết định
"Có thể đây là cách tốt để tưởng nhớ bà"
Vậy là chúng tôi đi xem trận đấu.
Và chúng tôi thực sự đã trải qua thời gian rất vui với đám bạn.
Trên đường trở về vào đêm ấy,
chúng tôi nói thật tuyệt vời
khi có thể trở lại nơi ấy,
và nhớ về mẹ với một nụ cười
thay vì cứ giữ mãi những cảm giác đau buồn.
Nhưng ngày sau khi chúng tôi về đến nhà vào đêm ấy, Lincoln nói anh cảm thấy không ổn.
Vài phút sau, anh ấy ngã quỵ xuống.
Tôi phải gọi cấp cứu.
Gia đình anh cũng đã tới phòng cấp cứu.
Chúng tôi chờ rất lâu
cho tới khi một bác sĩ bước ra.
Nhưng thay vì để cho chúng tôi nhìn thấy Lincoln,
ông ấy đưa chúng tôi vào phòng riêng
mời chúng tôi ngồi
và giải thích với chúng tôi rằng
Lincoln, người mà tôi biết thích mạo hiểm nhất
đã ra đi mãi mãi.
Lúc đó chúng tôi không biết rằng anh đã lên cơn đau tim.
Anh ấy chỉ mới 26 tuổi.
Anh ấy không có tiền sử bệnh tim nào cả.
Và ngay lúc đó, tôi trở thành một quá phụ ở tuổi 26,
và không còn mẹ.
Tôi suy nghĩ: "Làm sao mình vượt qua được đây?"
Và nếu nói rằng đó là quãng thời gian đau buồn trong cuộc đời tôi
thì đó có lẽ cũng chỉ là cách nói nhẹ thôi.
Cũng trong quãng thời gian đó, tôi nhận ra rằng
khi bạn thực sự ở vào những thời điểm khó khăn,
nhiều thói quen tốt vẫn chưa đủ.
Chỉ cần một hai thói xấu
là đã có thể hủy hoại bạn.
Tôi cố làm việc hết sức mình,
không chỉ để tạo thói quen tốt trong cuộc sống của mình,
mà còn để tránh những thói xấu
mặc dầu chúng không đáng kể lắm.
Thông qua mọi nỗ lực,
tôi giữ hy vọng rằng ngày nào đó cuộc sống sẽ tốt hơn.
Và cuối cùng điều đó đã thành hiện thực.
Vài năm sau đó, tôi gặp Steve.
Và chúng tôi yêu nhau.
Và tôi kết hôn.
Chúng tôi bán căn nhà mà tôi và Lincoln từng ở,
mua một căn mới, ở một khu vực khác,
và tôi có một công việc mới.
Nhưng ngay khi tôi có thể bắt đầu cảm thấy nhẹ nhõm
để làm lại từ đầu thì
chúng tôi được tin bố của Steve mắc ung thư giai đoạn cuối.
Và tôi bắt đầu nghĩ,
"Tại sao những thứ này cứ tiếp diễn như vậy?"
"Tại sao tôi cứ phải mất đi những người thân yêu?"
"Thật không công bằng."
Nhưng nếu tôi chỉ nhận ra một điều,
thì điều đó là suy nghĩ như thế sẽ kìm hãm tôi.
Tôi biết rằng mình sắp cần đến
tất cả sức mạnh tinh thần sẵn có
để vượt qua thêm một nỗi đau.
Vậy nên tôi ngồi xuống và viết ra
một danh sách những điều mà những người tinh thần mạnh mẽ không làm.
Và tôi đọc lại danh sách đó.
Đó là tất cả những thói quen xấu
mà tôi đã làm lúc này hay lúc khác và khiến chính mình bị kìm hãm.
Và tôi tiếp tục đọc đi đọc lại cái danh sách đó.
Tôi thực sự rất cần nó.
Vì trong vòng vài tuần tôi viết nó,
bố của Steve đã qua đời.
Cuộc hành trình nầy dạy tôi rằng bí quyết để trở nên mạnh mẽ
là phải từ bỏ những thói quen suy nghĩ không tốt.
Sức mạnh tinh thần có nhiều điểm giống với sức mạnh thể xác.
Nếu bạn muốn có một cơ thể săn chắc,
bạn cần đến phòng tập thể dục và nâng tạ.
Nhưng nếu bạn thực sự muốn thấy kết quả,
bạn cần phải từ bỏ thói quen ăn vặt.
Sức mạnh tinh thần cũng vậy.
Nếu bạn muốn tinh thần mạnh mẽ,
bạn cần những thói quen tốt như việc rèn thái độ biết ơn.
Nhưng bạn cũng phải từ bỏ những thói quen xấu,
như việc ghen tị với thành công của người khác.
Bất kể việc đó có xảy ra thường xuyên hay không
thì nó cũng sẽ không tốt cho bạn.
Vậy làm cách nào để bạn tập cho suy nghĩ của mình khác đi?
Làm cách nào để bạn từ bỏ những thói quen suy nghĩ không tốt
mà bạn vẫn luôn giữ bên mình?
Bắt đầu với việc chống lại những suy nghĩ tiêu cực mà tôi đã nói với bạn,
bằng những điều tích cực hơn.
Ví dụ những suy nghĩ không tốt về chính bản thân
thường xảy ra vì chúng ta không thoải mái trong lòng.
Cảm giác buồn, đau, giận dữ hay sợ hãi
là những cảm giác không thoải mái.
Vậy nên chúng ta thường dành nhiều công sức để tránh đi sự không thoải mái đó.
Chúng ta trốn tránh bằng cách
tạo ra cảm giác thương hại cho mình.
Và dù cho điều đó có làm cho ta tạm quên đi nỗi đau
thì nó cũng đồng thời kéo dài nỗi đau.
Cách duy nhất để vượt qua cảm giác không thoải mái,
để đối mặt với chúng là bạn phải vượt ngang qua chúng.
Hãy tận cảm nhận nỗi buồn, để rồi sẽ vơi nhẹ đi.
Để tự tin vào khả năng của mình
để đối mặt với cảm giác không thoái mái đó.
Những suy nghĩ không tốt về người khác xảy ra
vì chúng ta so sánh mình với người khác.
Chúng ta nghĩ hoặc là họ giỏi hơn hoặc là họ tệ hơn mình.
Hoặc là chúng ta nghĩ họ có thể tác động đến cảm xúc của chúng ta.
Hoặc là chúng ta có thể tác động đến cách họ hành xử.
Hoặc là chúng ta trách móc họ vì đã cản trở chúng ta.
Nhưng thực ra, chính chúng ta đã làm điều đó.
Bạn phải chấp nhận rằng bạn là chính bạn
và những người khác thì không liên quan gì tới bạn.
Người duy nhất mà bạn nên so sánh
là con người của bạn ngày hôm qua.
Và những suy nghĩ không tốt về cuộc sống xuất hiện
bởi sâu thẳm trong thâm tâm, chúng ta đều muốn cuộc sống này công bằng.
Chúng ta muốn nghĩ rằng nếu chúng ta đã thể hiện tốt
thì những điều tốt đẹp sẽ xảy đến.
Hay nếu chúng ta đã trải qua đủ khó khăn
thì chúng ta sẽ nhận được phần thưởng nào đó.
Nhưng sau cùng, bạn phải chấp nhận rằng cuộc sống không hề công bằng.
Và điều này sẽ giải phóng bạn.
Có nghĩa là không nhất thiết bạn sẽ được tặng thưởng cho việc làm tốt của mình
nhưng cũng có nghĩa là, nếu bạn đang có quá nhiều đau khổ
thì cũng chưa hẳn là ngày tận thế đã đến đâu.
Cuộc sống không vận hành theo kiểu như vậy.
Cuộc sống là cái bạn tạo nên.
Nhưng dĩ nhiên, trước khi bạn thay đổi cuộc sống của mình,
bạn phải tin là bạn làm được điều đó.
Có lần, tôi làm việc với một một người đàn ông bị tiểu đường lâu năm.
Bác sĩ đề nghị ông ta điều trị
vì ông có vài thói quen suy nghĩ không tốt
ảnh hưởng đến sức khỏe cơ thể.
Mẹ của ông đã chết vì biến chứng của bệnh tiểu đường khi còn trẻ,
vậy nên ông tin chắc rằng mình cũng tới số rồi,
và ông đã từ bỏ việc kiểm soát lượng đường huyết của mình.
Thực tế là đường huyết của ông gần đây rất cao
và nó bắt đầu ảnh hưởng đến thị lực của ông.
Ông bị tước giấy phép lái xe.
Và cuộc sống của ông dần co cụm lại.
Khi ông đến văn phòng của tôi, rõ ràng là ông đã biết tất cả
những gì mình phải làm để kiểm soát lượng đường huyết cùa mình.
Chỉ là ông không nghĩ là nó đáng để nỗ lực.
Nhưng cuối cùng, ông đã đồng ý thực hiện một thay đổi nhỏ.
Ông nói, "Tôi sẽ bỏ thói quen uống 2 lít Pepsi mỗi ngày,
và thay bằng Pepsi Diet."
Chính ông cũng không thể tin là chỉ số của mình đã được cải thiện nhanh đến như vậy.
Và mặc dù mỗi tuần ông đến
đều càm ràm về cái vị kinh tởm của Pepsi Diet
thì ông cũng đã quen với nó.
Lúc ông bắt đầu nhận thấy một chút dấu hiệu tiến bộ
ông đã nói: "Có lẽ tôi nên để ý đến những thói quen khác của mình."
Ông nói "Tôi nên thay ly kem buổi tối
bằng một món có ít đường hơn."
Và một hôm, khi ông ở trong một cửa hàng đồ cũ với vài người bạn,
ông đã tìm thấy chiếc xe đạp tập thể dục cũ kĩ này.
Ông đã mua nó với giá vài đô,
và mang nó về nhà, đặt phía trước cái tivi.
Và ông bắt đầu tập đạp
trong lúc xem chương trình yêu thích của mình mỗi đêm.
Và không những ông đã xuống cân
mà một ngày nọ, ông còn nhận thấy mình có thể thấy cái tivi
rõ hơn đôi chút so với trước kia.
Và điều đó đã xảy ra đầy bất ngờ,
có lẽ tổn thương thị lực của ông không phải là vĩnh viễn.
Vậy là ông đặt cho mình một mục tiêu mới--
để có lại giấy phép lái xe.
Và từ ngày đó trở đi, mọi việc tiến triển rất tốt.
Khi đến lúc gần kết thúc trị liệu, ông ấy đều đến mỗi tuần
và nói "Được rồi. Tuần này chúng ta sẽ làm gì đây?"
Vì cuối cùng thì ông cũng đã tin rằng ông có thể thay đổi cuộc sống của mình.
Và rằng ông có sức mạnh tinh thần để thực hiện thay đổi đó.
Ông có thể từ bỏ thói quen suy nghĩ tiêu cực của mình.
Và tất cả đều bắt đầu với chỉ một bước nhỏ thôi.
Tôi khuyến khích bạn hãy nghĩ lại xem
thói quen suy nghĩ không tốt nào đang kìm hãm bạn?
Những suy nghĩ không tốt nào
đang ngăn cản bạn trở nên mạnh mẽ?
Và thay đổi nhỏ nào hôm nay bạn có thể thực hiện?
Ngay đây, ngay bây giờ.
Cảm ơn.
(Vỗ tay)