När jag besöker en skola och pratar med eleverna
frågar jag dem alltid samma sak:
Varför googlar du?
Varför är Google den sökmotor som du väljer?
Konstigt nog får jag alltid samma tre svar.
Ett, "För att det fungerar,"
vilket är ett grymt bra svar; det är därför jag också googlar.
Två, någon kommer att säga,
"Jag känner egentligen inte till några alternativ."
Det är inte ett lika bra svar och mitt svar på det är oftast,
"Försök att googla ordet 'sökmotor',
du kanske hittar några intressanta alternativ."
Och sist men inte minst, för det tredje,
oundvikligen kommer en elev att räcka upp handen och säga,
"Men Google är jag säker på att alltid få det bästa, mest objektiva sökresultatet."
Säker på att alltid få det bästa, mest objektiva sökresultatet.
Som den humanist jag är,
även om jag är en digital humanist,
ger det mig kalla kårar,
även om jag också inser att tillit till idén om det objektiva sökresultatet
är en hörnsten i vår kollektiva kärlek för och uppskattning av Google.
Jag ska visa er varför det, filosofiskt sett, nästan är en omöjlighet.
Men låt mig först prata lite om en grundläggande princip
bakom varje sökning som vi ibland glömmer.
Varje gång du vill googla något,
fråga dig själv: "Söker jag efter en isolerad faktauppgift?"
Vilken är Frankrikes huvudstad?
Vilka byggstenar består en vattenmolekyl av?
Perfekt - googla på.
Det finns inte någon forskargrupp som är nära att bevisa
att det faktiskt är London och H3O.
Det finns inga konspirationer runt dem.
Folk i hela världen är överens
om vilka svaren är på de isolerade frågorna.
Men om du ställer en mer komplicerad fråga,
som "Varför finns det en konflikt mellan Israel och Palestina?"
Då letar du inte längre efter en enskild faktauppgift,
du söker efter kunskap, vilket är
något mycket mer komplicerat och ömtåligt.
Och för att få kunskap
måste du dra fram 10 eller 20 eller 100 faktauppgifter
och bekräfta dem och säga "Ja, allt det här är sant."
Men beroende på vem jag är,
ung eller gammal, svart eller vit, gay eller straight,
kommer jag värdera dem olika.
Och säga, "Ja, det här är sant,
men det här är mycket viktigare för mig än det där."
Och det är här det blir intressant,
för det är då vi blir mänskliga.
Det är här vi börjar diskutera, att forma ett samhälle.
Och för att verkligen komma någonstans behöver vi filtrera alla våra fakta,
genom vänner, grannar, föräldrar, barn,
kollegor, dagstidningar och veckotidningar,
för att till slut nå det riktiga kunskapen,
vilket en sökmotor är en dålig hjälp för att göra.
Jag lovade er ett exempel för att visa varför det är så svårt
att uppnå sann, ren, objektiv kunskap -
något att fundera på.
Jag ska göra några enkla sökningar.
Vi börjar med "Michelle Obama,"
USA:s första dam.
Och vi klickar oss fram till bilder.
Det går väldigt bra, som ni ser.
Det är ett nästan perfekt sökresultat.
Det är bara hon på bilden, inte ens presidenten.
Hur går det till?
Ganska enkelt.
Google använder sin kunskap för att klara av det, men enkelt uttryckt
tittar de på två saker mer än något annat.
Först och främst, vad står det under bilden på varje webbplats?
Står det "Michelle Obama" under bilden?
En bra indikation på att hon är med.
Google tittar också på bildfilen,
namnet på den faktiska filen som laddats upp på webbplatsen.
Heter den "MichelleObama.jpeg"?
En ganska bra indikation på att bilden inte visar Clint Eastwood.
Om man har de två får man ett sökresultat som det här - ungefär.
Under 2009 utsattes Michelle Obama för en rasistisk kampanj
där människor ville kränka henne genom hennes sökresultat.
Det fanns en bild som spreds över internet
där hennes ansikte var förvrängt för att se ut som en apa.
Och den bilden publicerades överallt.
Och folk publicerade den mycket medvetet,
för att den skulle hamna högt i sökresultaten.
De skrev "Michelle Obama" i bildtexten och laddade upp en bild
som hette "MichelleObama.jpeg", eller något liknande.
Ni förstår varför - för att manipulera sökresultatet.
Det fungerade också.
Så när man bildgooglade efter "Michelle Obama" under 2009
dök den där förvrängda apbilden upp bland de första sökresultaten.
Men resultaten är självsanerande,
och det är det fina i kråksången,
för Google mäter relevans varje timme under varje dag.
Google nöjde sig inte med det den här gången,
de tänkte, "Det där är rasistiskt och ett dåligt sökresultat,
vi borde rensa upp det där manuellt.
Vi skriver lite kod och fixar det",
vilket de gjorde.
Jag tror inte att någon i det här rummet tycker att det var en dålig idé.
Inte jag heller.
Men sen går ett par år
och världens mest googlade Anders,
Anders Behring Breivik,
gjorde vad han gjorde.
Det är 22 juli 2011,
en fruktansvärd dag i Norges historia.
Den här mannen, en terrorist, sprängde ett par regeringsbyggnader
på gångavstånd från där vi nu befinner oss i Oslo, Norge
och sen reste han till ön Utøya
och sköt ihjäl en grupp ungdomar.
Nästan 80 personer dog den dagen.
Många människor skulle beskriva denna terrorhandling som två steg,
att han gjorde två saker: sprängde byggnaderna och sköt ungdomarna.
Det är inte sant.
Det var tre steg.
Han sprängde byggnaderna, sköt ungdomarna
och han satte sig ner och väntade på att världen skulle googla honom.
Och han förberedde alla tre stegen lika väl.
Om det fanns någon som omedelbart förstod det här,
var det den svenske webbutvecklaren
och sökmotorexperten från Stockholm, Nikke Lindqvist.
Han är också en politisk kille
och han gav sig ut i sociala medier, på sin blogg och på Facebook.
Och han sa till alla,
"Om det är något den här killen vill just nu,
så är det att kontrollera bilden av sig själv.
Vi kan väl försöka förvränga den.
Låt oss i den civiliserade världen se om vi kan protestera mot vad han gjorde
genom att förolämpa honom i hans sökresultat.
Hur då?
Han sa följande till sina läsare,
"Gå ut på internet,
leta efter bilder på hundbajs på trottoarer -
hitta bilder på hundbajs på trottoarer -
publicera dem i era flöden, på era webbplatser, på era bloggar.
Se till att skriva terroristens namn i bildtexten, och se till att döpa bilden
till "Breivik.jpeg."
Vi ska lära Google att det är terroristens ansikte.
Och det fungerade.
Två år efter den där kampanjen mot Michelle Obama,
så fungerade manipulationskampanjen mot Anders Behring Breivik.
Om du bildgooglade från Sverige några veckor efter den 22 juli
såg man att bilder av hundbajs kom högt upp i sökresultatet,
som en liten protest.
Konstigt nog grep inte Google in den här gången.
De rensade inte upp sökresultatet.
Den stora frågan är
vad det är som skiljer de två händelserna åt.
Finns det något som skiljer det som hände Michelle Obama
och det som hände Anders Behring Breivik?
Såklart inte.
Det är precis samma sak,
men Google grep in i det ena fallet men inte i det andra.
Varför?
För att Michelle Obama är en hedervärd person,
och Anders Behring Breivik är en avskyvärd person.
Ser ni vad som händer här?
En utvärdering av en person sker
och det finns bara en kraftfull aktör i världen
som har makten att säga vem som är vem.
"Vi gillar dig, vi ogillar dig.
Vi tror på dig, vi tror inte på dig.
Du har rätt, du har fel. Du är sann, du är falsk.
Du är Obama, och du är Breivik."
Där kan vi prata om makt.
Därför vill jag be er komma ihåg att bakom varje algoritm
finns det alltid en person,
en person med en uppsättning egna värderingar
som ingen kod någonsin helt kan utrota.
Mitt budskap gäller inte bara Google,
utan till alla er där ute som sätter er tilltro till kod.
Ni behöver identifiera vilka era egna värderingar är.
Ni behöver förstå att ni är människor
och ta ansvar för det.
Jag säger det för jag tror att vi har nått en punkt
där det är absolut nödvändigt
att vi återknyter banden
mellan humaniora och teknik.
Tätare än någonsin.
Och om inte annat, påminna oss om att den underbart förföriska idén
om det opåverkade, rena sökresultatet
är och fortsätter vara en myt.
Tack för er tid.
(Applåder)